A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Likvidált szerelem (A holtak arca 1.), 2021

Elrabolt jövő (A holtak arca 2.), 2021

A veszett kutya (javított kiadás), 2021

A falka (javított kiadás), 2022

A kalandor, 2022

Para Bellum, 2022

Migránsok (bővített kiadás), 2023

Endrei szentek, 2023

Copyright © Bihary Péter, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Ábrahám Viktória

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-45-1

A regényben kitalált karakterek, egyes helyzetek, szituációk
a szerzői fantázia részei, azoknak a valósághoz nincs,
vagy csak részben van közük.

Soha el nem évülő bűn, ha elveszíted emberi mivoltod, és az egész emberiséget, a civilizált világot árulod el egy eszme vagy egy ideológia kedvéért. Ugyanakkor az is elévülhetetlen bűn, ha elárulod azt az embert, aki a kezedbe helyezte az életét, feltétel nélkül megbízott benned és mindennél jobban szeretett. Lehet, hogy megbocsátják az árulást, de elfelejteni sohasem fogják. Az áruló élete végéig a homlokán viseli bűnét stigmaként.

Első fejezet

HERMANN

Teplice, 1944 – németek által megszállt terület

A német csapatok megszállta cseh-morva terület Németország felőli határvidékét decemberben már vastagon takarta a hó. Éjszaka a hőmérséklet a mínusz tíz fokot is elérte. Korán esteledett, már kicsivel négy óra után összemosódtak a formák Hermann szeme előtt, ahogy az erdőben elhelyezkedő koncentrációs tábor felé gyalogolt. A nyakában, keményre fagyott bőrszíjon a nehéz Mp 40-es Schmeisser géppisztolya lógott. Hermann vastag kesztyűjében sem szívesen markolta meg a hideg fémet, hagyta, hogy lépései ütemére szabadon lengedezzen a nyakában. Arra gondolt, ha ezt az ezredes látná, még főbe is lőhetné, de Helmut Kranz épp a házában snapszot vagy konyakot vedelt a kandalló előtt, és eszében sem volt a tizedessel foglalkozni. Hermann Teplice városa felől tartott az ezredes felé, akinek a puccere, azaz a tisztiszolgája volt. Az ezredes küldte el élelemért, és Hermann büszke volt magára, mert egy egész tyúkot szerzett neki némi dohányért és étcsokoládéért cserébe. Megfordult ugyan a fejében, hogy a katonatársaihoz hasonlóan egyszerűen csak lelövi a parasztot, és megtartja a pakli dohányt meg a csokoládét, de meggondolta magát, amikor a férfi hatéves forma kisfia odaszaladt hozzá. Ő nem volt olyan. Lehetett volna, de a szülei nem ilyenre nevelték. Az eget vizslatva gyalogolt a térdig érő hóban az erdei úton, a hatalmas fenyők a hó súlyától meghajolva kezdtek baljós, sötét alagutat formálni fölé, eltakarva a tiszta égboltot, amelyen millió és millió csillag ragyogott a fagyos sötétségben. Csizmájában elcsúszott a kapca, így veszettül törni kezdte a lábát. Gondolatait a fájdalom az álmodozásból a valóság felé terelte. A régi karácsonyok jutottak eszébe, amikor még nem volt SS-katona. Az otthon melege, az édesanyja főztje, a csiriz csípős szaga, ami apja cipészműhelyéből indult útjára, és belengte fakeretes házuk minden zugát. A kandallóban ropogó tűz látványa, az égett fenyőgyanta illata… Ezeket imádta. Tizenkilenc évesen egy pillanatra újra kisfiúnak érezte magát, aki nagyon magányos a családja nélkül. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy lehúzza a csizmáját, és megigazítja a kapcáját, de végül elvetette az ötletet. Túl hidegre fordult, és már nem volt messze a céljától. Ha megszaporázza a lépteit, bő negyedóra alatt ő is az ezredes házának melegét élvezheti. Begyújtja a vaskályhát a szobájában, és elővesz egy jó könyvet. Három könyv is lapult a málhájában. Talán még a zene is behallatszik, amit az ezredes hallgat a gramofonján. Hogy honnan szerezte a nála alig pár évvel idősebb, de igen jó családból származó, katonai akadémiát végzett ezredese a friss francia és amerikai zenéket, az számára örök rejtély, bár az ő személyes kedvence a szomorú hangú Edith Piaf, miközben természetesen szerelmes volt Marlene Dietrichbe, mint minden korabeli férfi, de ezt mélyen titkolta, ugyanis az ezredes hazaárulásért főbe is lövette volna. Gyűlölte azt a kollaboráns szukát, ahogy ő nevezte. A duruzsoló kályha reménye még gyorsabb tempóra sarkallta, Marlene gondolatára pedig kellemes melegség járta át a lelkét.

Lehelete az arcára fagyott, még a szempillái is deresek voltak, de ezt már megszokta. Negyedóra múlva meglátta a tábor kapuját. Az őr csak intett neki az őrtorony hatalmas kikapcsolt reflektora mellől, amikor megismerte. Lámpákat nem használtak, mert az állt az utasításban, hogy a fényt a szövetséges bombázók megláthatták, így tilos volt világítani, csak szökési kísérlet gyanújánál kapcsolhatták be a tábor teljes világítását. Ilyenkor fényárban úszott minden, mint a Champs-Élysées Párizsban. Igaz, Hermann még soha nem látott itt egyetlen ellenséges repülőt sem, mint ahogy a Champs-Élysées-t sem volt lehetősége megpillantani, de mivel ilyenkor mindenki ezt mondta, ő is ezt ismételte. Gyorsan ért a tábor legmagasabb pontján álló házhoz, némi fény szűrődött ki az ablakokon, a tiszti fény az más. Azt nem látják a bombázók. A láger barakkjai felől undorító bűzt és nyögéseket hozott felé a hideg szél, de ezt már megszokta. A csonttá soványodott meztelen holttestek egy tömbbé fagytak össze ott, ahol egymásra dobálták őket. A sonderkommandónak ilyenkor nehéz dolga volt, az eggyé fagyott testeket szétválasztani, majd így vinni a krematóriumba… A nagy hideg megölte, a nagy forróság pedig eltüntette ezeket a zsidó sebeket, gennyedző fekélyeket a világ szeme elől. Legalábbis az ezredesnek ez volt a szavajárása. Amikor a féltető alá ért, letopogta a csizmájáról és a nadrágjáról a havat, örült, hogy legalább nem volt hatalmas sár, mint ősszel és tavasszal, majd benyitott. A tyúkot átadta a csíkos ruhát viselő kopasz zsidó szakácsnőnek, Sarah-nak, és miután feszes vigyázzba vágta magát, kérdőn nézett a fotelben terpeszkedő parancsnokára, aki szivarral és egy pohár konyakkal a kezében élvezte a gramofonból áradó kellemes muzsikát. A magas, vékony szikár testalkatú, mindig nett Kranz simított egyet az oldalra fésült leolajozott haján, megvakarta borotvált állát, és kék szemét egy pillanatra behunyva élvezte a muzsikát, majd Hermannhoz fordult:

– Hermann! Holnap ünnepi lövészetet tartunk. Hamarosan itt a karácsony. Rövid váltásokban minden őrszakasz vegyen részt a lőgyakorlaton! Hívd fel Kunz századost, hogy pontban reggel hétkor találkozunk az alakulótéren! A százhármas és száznégyes tranzitbarakkokból addigra hozzák elő és sorakoztassák fel a tegnap érkezett foglyokat! Ma már nincs szükségem rád. Ha a telefont elintézted, egyél valamit, és lefekhetsz!

– Igenis, SS-Standartenführer! – vágta magát feszes vigyázzállásba Hermann. A csizmája két sarka úgy csattant össze, hogy még a hangos zenén keresztül is jól hallható volt.

– Ez szép volt, fiam. Gyere, tölts magadnak egy pohár snapszot! – mosolyodott el az ezredes, aki ugyan csak pár évvel volt idősebb nála, de rendszeresen fiamnak szólította őt. Rajongott ezekért a formaságokért.

Hermann töltött egy kis adag konyakot, majd egy kortyra le is húzta. Olyan kellemes melegség öntötte el, hogy egy pillanatra talán még kedvelte is az ezredest, akit egyébiránt a világ leggonoszabb emberének tartott. Az ital végigégetett mindent, ahogy a torkán lecsorogva a gyomrába ért. A gyomra hatalmas korgással felelt az erős italra. Az ezredes elmosolyodott a hang hallatán.

– Gyerünk, fiam! Menj a konyhába, Sarah ad neked enni!

– Igenis!

Hermann egy szabályos, feszes hátraarccal hálálta meg az italt, majd kiment a konyhába. Sarah káposztalevest szedett neki, fekete kenyeret szelt, és egy darab mócsingos húst tett a tányérjára az édes, főtt takarmányrépa mellé. A kopasz és örökké kisírt szemű Sarah egy német hercegi család szakácsnője volt, mielőtt deportálták. Berlin legjobb éttermeiben tanult főzni, de most egy foltos, szakadt csíkos ruhában, rühesen, kopaszon próbálta elkápráztatni az ezredest a semmi alapanyagokból készült ételeivel, mert így legalább életben volt, és nem kellett a barakksoron elpusztulnia. Sarah Weiss nem érzett szégyent, egyszerűen csak túl akart élni. Minden nap egy esély, hogy egyszer vége lesz a háborúnak, ő pedig újra szabad lesz. Nem volt ez a kiváltság veszélytelen, mert az elődjét, Rahelt egyszerűen főbe lőtte az ezredes, amikor nem ízlett a felszolgált étel. Más tragédiája az ő szerencsenapja volt, ugyanis dr. Werner Merkel SS-Obersturmbannführer, a tábor orvosa többször volt vendég annál a családnál, ahol dolgozott, és ismerte a főztjét. Azonnal kiemelte a sorból, és a halott szakácsnő helyére beajánlotta a táborparancsnoknak. Ettől a pillanattól fogva minden egyes nap ajándék volt Sarah számára. Az élet ajándéka. Főzés közben a meleg konyhában letörölte a párát az ablakról, és látta a beérkező vonatokat tele emberrel, valamint a távozó marhavagonokat üresen. Ő is egy ilyen transzporttal érkezett. A vagon egyik sarkában kilenc zománcos vödör volt elhelyezve, ide végezhették a dolgukat. Nem volt elválasztva, nem volt sem egy függöny, sem egy deszkaparaván. Az asszonyok sorfalat állva háttal a vedreknek takarták el egymást dolguk végzése közben. A másik sarokban másik kilenc zománcos vödör sorakozott, tele tiszta vízzel. Egy kopott fakanállal lehetett kimerni a vizet a vödrökből. Mindenki ebből a kanálból ivott. Voltak vagy százötvenen a vagonban, levegő és némi fény csak a deszkák résein és a tető alatti rácsos ablakokon jutott be a vagon belsejébe. Az agyig hatoló bűz elképesztő volt, és minden fékezésnél egymásra borultak az emberek. Aki tudott, leült, de sokan álltak. A napokig ilyen körülmények között utazó szerencsétlenek kiszállás után estek-keltek. Aki földre került, azt az őrök vagy a kutyákkal maratták, vagy hosszú botokkal ütötték-verték. A még viszonylag jobb erőben lévők támogatták a gyengébbeket. Érkezés után a marhavagonok emberi roncsait akkurátusan felsorakoztatták a sínek mentén, majd módszeresen, igazi német alapossággal osztályozták, és elkülönítették a csoportokat. A munkaképeseket elválasztották a sallangtól. A kevésbé használhatókat azonnal a főépület alagsorába kísérték az őrök. Ott már várta őket a sonderkommandó. A piszkos munkát a főképp a kelet-európai deportáltakból, munkaképes, viszonylag erős fizikumú emberekből álló csoportok végezték. Kegyetlenek voltak, bár kizárólag az életösztön hajtotta őket. Érzelem nélkül tették a dolgukat. Sarah soha nem járt a főépületnél, de tudta, hogy ott, a fürdőkamrákban gázosítják el az embereket, majd a krematórium kemencéiben hamvasztják el a hullákat. Az ilyen információ soha nem marad titokban. Ezek a halálgyárak a nap huszonnégy órájában üzemeltek, a soha ki nem fogyó transzportok meg egyre csak érkeztek.

A gőzmozdonyok szuszogása, éles sípoló hangja sokszor éjjel is felverte a tábor csendjét. Sarah nemegyszer hallotta Kranz ezredestől, hogyan is mennek errefelé a dolgok.

Az ezredes még büszke is volt a küldetésére. A dachaui mintatáborban kapta meg a kiképzését, azonnal a katonai iskola befejezése után. Itt már a harmincas évek eleje óta működött egy oktatótábor. Ennek a működését vették alapul, tanulmányozták, az így gyűjtött tapasztalatok alapján építették és üzemeltették a többi lágert. A Führer egyszer még ki is tüntette az ezredest, olyan jó eredményeket ért el. Miután jóllakott, Hermann lemosdott a szobájában lévő lavórban, a ruháit összehajtotta, mert az ezredes tőle is elvárta a példás rendet, ami eddig nem volt rá jellemző, viszont kezdett beleszokni.

Mivel a telefont már elintézte, a másnap esedékes lőgyakorlatra gondolt. Nem szerette. A hosszú gyaloglás miatt teljesen kimerült, a fal felé fordult, és mély álomba zuhant.

Másnap reggel Sarah ébresztette. Hermann gyorsan megborotválkozott, lemosakodott, és felöltözött a gyakorló egyenruhájába. Az ezredest már ő ébresztette az elmaradhatatlan rumos kávéjával. Segített neki felöltözni, de előbb simára borotválta az arcát. Francia parfümöt eresztett a pumpás szóróüvegcséből a nyakára. Nehéz volt ilyen vészterhes időkben férfiparfümhöz jutni, még egy SS-ezredesnek is. Néha női kölnivízből, jó vagy fanyar szagú növényekből és röviditalokból keverték az illatokat, hogy ne legyen nagyon nőies. Hiába, na. A háború már csak ilyen, sok lemondással jár mindannak, aki felsőbbrendű. Legalábbis ők így nevezték magukat.

Az ezredes felöltözött, majd kilépett a hideg verandára, és végignézett az időközben felsorakozott katonáin. Kranzot büszkeség töltötte el. Sok harcot végigélt csapatát a Führer kifejezett utasítására helyezték a keleti frontról a teplicei táborba, ahol több mint egy évig voltak éles helyzetben. Kranz alig huszonhat évesen, 1943 tavaszán vette át a tábor irányítását. Nézte a katonákat, majd egy hangos Heil Hitler köszöntéssel lendített egyet a jobb karján. Büszke volt rá, hogy ilyen fiatalon – bár jóval idősebbnek nézett ki a koránál – ekkora feladatot bízott rá a Führer.

– Heil Hitler! – jött a hangos válasz a felsorakozott közel hetven ember torkából. Csak a szakaszparancsnokok lendítették üdvözlésre a jobbjukat, a sorokban álló katonák feszes vigyázzállásba vágták magukat. A sarkaik csattanására a környező fákról még a varjak is felröppentek hangos, méltatlankodó károgással.

– Fiaim! – kezdte Kranz. – A mai napon végrehajtjuk az idei utolsó lőgyakorlatot. A tábor mögötti lőtéren egészen új, rendhagyó lövészetre kerül sor – mondta Kranz, majd artikulálatlan röhögés fogta el. – A szakaszparancsnokok vezessék a szakaszaikat a lőtérre, a kutyások a nyüveseket szintén tereljék át a lőtérre! Kérem, bánjanak érdemeik szerint a kiválasztott néppel! – emelte fel a kezében lévő lovaglópálcát nyomaték gyanánt, miközben harsányan röhögött a saját viccén.

Hermann ekkor látta meg, hogy Kunz SS-Hauptsturmführer kutyás osztaga vagy száz gyereket és öreg zsidót terel össze az alakulótér sarkához. Kunz üvölteni kezdett, majd az emberei a kutyákat ráugratva a szélsőkre, botozni kezdték a friss transzportot. Ezek a szerencsétlenek még nem voltak csíkosban, az otthoni foltos ruháikban, mellükre varrt sárga Dávid-csillaggal várták a sorsukat. A menet lassan rendeződött, és elindult a lőtér legtávolabbi része felé.

– Hermann, a kocsit! – vetette oda Kranz a tisztiszolgának. Hermann intett a sofőrnek, aki a nyitott Mercedessel a veranda elé kanyarodott. Hermann kinyitotta a hátsó ajtót, majd miután Kranz beszállt, maga is beült a sofőr mellé. A Mercedes besorolt a két ponyvás teherautó mögé, ezek a lőszerellátmányt vitték ki a lőtérre. A platójukon két Maschinengewehr MG42-es géppuska is helyet kapott.

A hideg metsző szélben Hermannék megelőzték a zsidó transzportot és a katonákat is, akik az ezredes gépkocsija láttán megpróbáltak rendeződni. A lőtéren már a konyhások hatalmas üstökben főzték a meleg teát az átfagyott katonáknak. Az ezredes elfoglalta a helyét a lőtér tornyában, és az előre megterített asztalnál reggelizni kezdett. Kunz a megbeszélteknek megfelelően a zsidókat egy helyre terelte, majd rájuk zárta a kerítést. Kranz egy ezüst kiskanállal megkocogtatta lágytojása tetejét, majd intett, hogy kezdődhet a lőgyakorlat. Kunz egy hatalmas tölcsérbe beszélve adta ki a parancsokat.

– Első szakasz, első raj! Tűzvonalhoz in-dulj! – A raj elindult, Kunz folytatta: – Cél a szökni próbáló zsidók! – mutatott végig a lőtéren, a két méter szélességben leválasztott kerítés mögött álló első csoportra. Ebben a vékony sávban szoktak az őrkutyák póráz nélkül járőrözni.

– Kranz SS-Standartenführer nagylelkűségének hála ma nem céltáblákra lövöldözhetnek. Az ünnepi lövészet során szökést imitálunk, és élő célpontra fognak lőni. Elvárom, hogy ne pazarolják a lőszert! Egy lövés, egy találat. Legyenek hálásak ezért a napért a Führernek és az ezredesnek! Felkészül! TŰZ! – adta ki a parancsot.

Az SS-legények szép sorban kezdték lelövöldözni a kerítés fogságában állókat. Nem lehetett látni, kit találnak el, és ki az, aki védve magát, lefekszik, mert a távolság és a ködös, szürke idő nem tette lehetővé, hogy a szemlélő pontos képet kapjon. Kunz távcsővel figyelte az elesetteket, majd intett a teherautónak, ami rátolatott a célterületre. Újabb zsidókat hajtottak a kutyások a kerítések közötti sávba, akik a véres hullákon, jajveszékelő sebesülteken tapostak át. Elképesztő fejetlenség lett úrrá a foglyokon. Egymást taposták jajveszékelve. Volt, aki csak leült, és csendben várta a halált. A rajok és a célpontok folyamatosan váltották egymást.

A váltások közben a teherautóról megszólalt az MG 42-es jellegzetes ugató hangja, és hogy biztosra menjenek, géppuskával lőtték a földön fekvőket. Leszakadt kezek, lábak, fejetlen torzók, szétszaggatott testek maradtak csak a géppuskatűz után. Gyerekek, nők, idősek, munkaképtelenek. Miután a transzport lefogyott, a szakaszok végeztek, Kranz befejezte a reggelit, felállt, megigazította az egyenruháját, majd intett Kunznak.

– Szép munka, Kunz. Pont így képzeltem. Indítsa a baggert! Estére nyomukat sem akarom látni. Egy sírba az összes kiválasztottal! – mondta, majd Hermannal beültek a parancsnoki Mercedesbe, és visszaindultak a táborba.

Kranz szinte sugárzott a jól elvégzett munka örömétől. Hermann félve hátrapillantott, és csak nézte. Eszébe jutottak előző napi gondolatai. Ez a férfi, aki mögötte ül, és épp egy füstszűrő nélküli, aranycsíkos cigarettára gyújt az arany öngyújtójával, bizony maga a földön járó sátán.

Így teltek a napok a táborban, ahol a telet a tavasz követte, a fagyott föld felengedett, és dagonyává változtatott mindent. A fagy nevű gyilkost váltotta a meleg, ami hozta magával a fertőző betegségeket, nem mintha nem pusztította volna kellő gyorsasággal és alapossággal a tábor lakóit maga az ember is. A természet kizöldült, de a szokásos boldogság, amit a tavasz, a kikelet, az új élet kezdete hoz magával, elkerülte a táborlakókat. A szenvedés tovább folytatódott, a raboknak néha súlyos erőfeszítésébe került akár egy-egy métert is megtenni.

Legyengült testüket még inkább leterhelte a sárdagasztás. Pergamenszerű bőrük megrepedt, sokan véreztek, sebeiket a legyek beköpték, nyüvek rágták élő húsukat. A pocsolyákban felázott lábuk kisebesedett, a sebek elfertőződtek, és a munkaképteleneket természetesen likvidálták. Jöttek helyettük újak. Üveges, remény nélküli tekintetük már átsiklott egy-egy virágzó fa vagy bokor örömteli látványán, a halál szaga lengte körül őket. Csak egyetlen vágyuk volt, véget vetni a szenvedésnek. Ki a halált várta, ki a szabadságot.

Második fejezet

DAVID

Mannheim, 2005

Az ujjaim ropogtattam, annyira ideges voltam, mindig is nagyon utáltam az állásinterjúkat. Ha jól emlékszem, két hónappal ezelőtt küldtem el a jelentkezésem ebbe a magán idősotthonba, ahová szakápolókat kerestek. Tegnap jött egy telefon, hogy az otthonvezető szeretne behívni egy beszélgetésre. Hát most itt vagyok. Egy hatalmas helyiségben várakozom, de nincs sok időm merengeni, mert megcsörren a telefon a tőlem távoli, hatalmas íróasztal mögött ülő, férfias arcú, határozott nő asztalán. Ő felveszi. Fülén a kagylóval rám néz, biccent, majd így szól:

– Herr David Feher! Bemehet. Az igazgató úr már várja.

Felálltam, összehúztam magamon a vékony nyári kabátom, és benyitottam a több száz éves, hatalmasra faragott tölgyfaajtón. A benti látvány ezek után nem okozott csalódást. Ugyanis, amikor odaértem, Mannheim egyik legelegánsabb külvárosi részének szélén, egy magánkézben lévő erdő közepén, egy magánút legvégén álló impozáns épület tárult elém. A kastély déli szárnyában voltak a bent lakó idősek, akik állandó egészségügyi felügyeletre és segítségre szorultak, ide jelentkeztem dolgozni. A másik, északi szárnyban egy magánklinika kapott helyet. Ide regenerálódni jöhettek az arra érdemesek. Vagyis akik ki tudtak fizetni három hétre huszonötezer eurót. Kicsit rákerestem a kastélyra, ugyanis olyan helyre akartam elmenni dolgozni, ahol nem esnek kétségbe, ha valakinek bevándorló létére van bérigénye. Elegem volt abból, hogy bagóért pucolom a szart. Szerettem volna jobb életet, ha már megfizetem az árát. A hatalmas szoba falait végig könyvek borították. Százévesnél régebbi, de kiváló állapotú könyvek. Derékmagasságtól a majd négy méter magasságban lévő plafonig. A régi mesterek keze munkáját dicsérő ódon tölgyfa bútorokon látszott, hogy elképesztő értékkel bírhatnak. A hatalmas függönyök súlyosan lógtak az ablakok szélein. Mindent áthatott a luxus és a pénz eleganciája. És itt nem a divatosan, harácsolva összekapart pénzre, valami hipermodern újgazdag életérzésre, hanem az évszázadok alatt összegyűlt temérdek vagyonra kell gondolni. Old Money, mondják erre divatosan. Stílust nem lehet pénzen vásárolni, tartja a mondás, és ez így is van, de azért nem árt, ha van. Az igazgató, dr. Dobel olyan természetesen viselkedett ebben a környezetben, mintha ő is az egyik tartozéka lenne a szobának.

Antracitszürke öltönye, világoskék inge, fekete nyakkendője, a cipőjének színe ugyanazt a visszafogott eleganciát árasztotta, mint az irodája. A legmodernebb berendezés, amit eddig a házban láttam, az az asztalra helyezett mobiltelefonja és a laptopja volt. Bevallom, kissé feszélyezve éreztem magam ebben a környezetben. A gyomrom görcsbe rándult, a tenyerem izzadni kezdett, és ha nem kezdek el koncentrálni, talán még meg is szédülök. Eszembe jutott, hogy ennem kellett volna valamit indulás előtt, de akkor meg folyamatosan rám jön az ürítési inger. A huszonkettes csapdája. Dr. Dobel az asztallal szemben lévő székre mutatott. Kissé felemelkedett, amikor a kezét nyújtotta.

– Kérem, Herr Feher, foglaljon helyet!

– Köszönöm – válaszoltam, és igencsak örültem, mert a stressztől meglehetősen remegett a térdem. Nem voltam valami bátor fickó. Az ilyen és ehhez hasonló szituációk kikészítettek.

– Nagyon meggyőzőek a képességeit igazoló dokumentumok, amiket neten elküldött nekünk. A PDL, vagyis az ápolási vezetőnk, Frau Groß sok más jelentkező közül választotta ki magát. Én teljesen megbízom az ő megérzésében. Az első találkozás jogát mindig fenntartom magamnak, de a végső szót ő mondja majd ki. Azt látom, mennyi ideje dolgozik ápolóként, és azt is, hogy folyamatosan képezi magát. Palliatív és geriátriai szakosodás… Gratulálok. Ha megfelel önnek, akkor a mai nap meg is tartanánk a próbanapját. Nem kell egy egész műszakot ledolgoznia. Frau Groß megnézi, hogyan lát el egy magatehetetlen lakót, majd közli önnel a próbanap eredményét. Ha minden rendben megy, akkor a személyzetin elmondják a részleteket. Számunkra fontos, hogy ne dolgozzon túl sokat, ugyanis ha a személyzetnek van ideje pihenni, kiegyensúlyozottabban látja el a gondozottjainkat. Sokkal empatikusabb. Természetesen a fizetésre nem lesz panasza. Ezt személyesen garantálom önnek. A karácsonyi pénz és a nyaralási hozzájárulás szintén jár.

– Nagyon köszönöm, igazgató úr.

Talán kicsit behódoltam neki, szinte alázatosnak tűnhetett a hangom, de nagyon akartam ezt a munkát. Úgy éreztem, megfogtam az isten lábát. Más intézményekben a szart is kihajtják az ápolókból, itt meg kevés az óraszám. Úgy éreztem, álmodom.

– Még ne köszönjön semmit! Feleljen meg, barátom! Feleljen meg! És most nem tartóztatom tovább, Frau Groß már várja a titkárságon – köszönt el az igazgató. Ismét felemelkedett a székéből, kezet nyújtott, és az ajtó felé mutatott.

Kimentem a titkárságra, ahol valóban ott állt egy idősebb, hatvan feletti nő.

– Morgen! – köszöntem rá illedelmesen.

– Morgen, Herr Feher! Franzischka Groß vagyok, a PDL, de nyugodtan hívjon csak Frau Groß-nak, mint bárki más! Jöjjön utánam! – mondta ellentmondást nem tűrő, szinte katonás hangon, rezzenéstelen arccal.

Követtem a nőt, aki kora ellenére egyenes háttal, nagy léptekkel, dinamikusan haladt előttem a labirintusnak tűnő folyosókon. Az járt az eszemben, hogyan fogom magam kiismerni ebben a kastélyban. A szakmai igazgatónő, másnéven főnővér mintha olvasott volna a gondolataimban.

– Ne ijedjen meg, Herr Feher! Egy pár nap, és nem lesz ennyire idegen a hely. Rutinosan fog közlekedni.

– Értettem – válaszoltam szintén katonásan, mert úgy éreztem, itt minden tökéletes, minden egyenes és rendezett, bizonyára ez az elvárás felém is.

– Ezt már szeretem. Kedvelni fogom, ha keveset beszél, és maradéktalanul végrehajtja az utasításokat.

Mintha egy röpke félmosoly szaladt volna át a félig hátra pillantó főnővér arcán, de ebben egyáltalán nem voltam biztos.

– Nős? – kérdezte.

– Elváltam – válaszoltam, és mellbe vágott az a pokoli rossz érzés, ami mindig akkor jelentkezett, amikor valaki erről kezdett beszélni, még ha csak érintette is a témát, ami a nemrégiben elpusztult házasságomat juttatta eszembe.

Együtt jöttünk ki Andreával Németországba. Ő fodrász volt. Soha nem gondoltam volna, hogy így ér véget a szerelmünk. A csillagokat is lehoztam volna neki az égről. Soha, senkit sem szerettem annyira, mint őt. Emlékszem, amikor megláttam az esküvőnk napján a menyasszonyi ruhájában, először a könny is kicsordult a szememből. Nem vagyok érzelgős típus, de olyan földöntúli, már-már angyali szépséget még életemben nem láttam. Imádtam minden porcikáját. Ő mondta, hogy költözzünk ki, és hamarosan el is értük azt, amit szerettünk volna. Ház, kocsik, korrekt egzisztencia… A harmadik év végére meg is nyitotta a saját fodrászszalonját Mannheim belvárosában. Én dolgoztam a szakmámban, mellette tanultam. Elvégeztem egy iskolát, és többnyire haldokló magányos emberekkel foglalkoztam. Bevallom, ez a munka idegőrlő és egy kicsit megöli az ember lelkét. Andrea egész nap csillogott az üzletben, csivitelt a vendégekkel és a kolléganőivel. Mi ketten teljesen más színű életet éltünk. Ő titkon egy más minőségű életre vágyott. Először csak azt vettem észre, hogy kevesebbet beszél velem. Majd megszűntek az érintések, a csókok, a kérdések.

Azt persze órákig ecsetelte, hogy vele éppen aznap mi történt az üzletben, de amikor én próbáltam mesélni a napomról, akkor vagy lekorholt, hogy elveszem az életkedvét a sok bánatos hullajelölttel, vagy egyszerűen csak elterelte a szót. Az intim együttléteink is megritkultak, majd szinte teljesen megszűntek.

Egyre inkább úgy éreztem, hogy nem csak ketten vagyunk ebben a házasságban, és nem a majdani gyermekünk – akit annyira vártam – lesz a harmadik. Egy esős őszi este nem bírtam tovább a bizonytalanságot, és amikor elaludt, elvettem a telefonját. Nem voltam büszke rá, de nem hagyott más választást, mert sokadik kérdésemre is mindig lenézően, mosolyogva azt válaszolta, hogy nincs senkije. Hát volt. Egy egykori magyarországi iskolatársa lett a bizonyos harmadik. Bárgyú, ostoba vigyorú, telefonnal készített tükörfotók fürdőszobákból, nyilvános vécékből vagy a fodrászüzletből… A faszi egy igazi bájgúnár volt. Erőltetett, szexinek gondolt, de szánalmas mosolyával pózolt az atlétatrikójában, hogy látni engedje a felsőtestét. A pozőr beállások mind a kettejük részéről sokkal inkább tűntek szánalmasnak, izzadságszagúnak, mint erotikusnak. Összeomlottam, sírtam, meg akartam halni. Amikor kérdőre vontam, volt minden: vádaskodás, hárítás, de a vége az lett, hogy eladtunk mindenünket, és elváltunk. Nem jártam rosszul, ugyanis rengeteg pénzem lett a bankban a ház eladása után. Nem tudom, mi van vele, és nem is érdekel. Kitépte a szívem, megtaposta, én meg nem akartam megbocsátani.

– A válás mindig rossz. Gyerek? – kérdezte Frau Groß.

– Nincs – válaszoltam.

– Még szerencse.

– Igen. A meg nem született gyermekeim szerencséje.

Miután átöltöztem, bementünk a majd kilencvenéves Herr Maier szobájába, és kezdetét vette a próbanap. Herr Maier kedvesen fogadott, de egyben távolságtartó is volt. A száznyolcvan centimmel, a nyolcvanöt kilómmal és a szakmai tapasztalatommal könnyedén mozgattam az ágyban magatehetetlen testét. Az agyvérzése után már nem volt mozgásképes, de az agya viszonylag jól működött. Azt nem tudta megmondani, mi volt a reggeli, de a hatvanas évekről minden részletre kitérve mesélt, miközben elláttam.

Tetszett neki, hogy nem szenvedek vele, hanem gyorsan, pattogósan, de kíméletesen végzem a dolgom. Meg is dicsért a főnővérnek. Amikor végeztem, elköszöntünk, és elhagytuk a szobát. Frau Groß egy lap felett pipálgatott, miközben én dolgoztam.

– Herr Feher! Gratulálok. Azt hiszem, mostantól hívhatom kollégának is.

– Nagyon köszönöm. Ezek szerint jól sikerült a próbanap.

– Kiválóan. Ne szerénykedjen! Profin végzi a munkáját. Ha az adminisztrációban is ilyen lelkiismeretes, akkor jól megértjük majd egymást.

– Mikor kezdhetek? – kérdeztem.

– Tőlem akár holnap is, de a részleteket a munkaüggyel kell megbeszélnie. Átkísérem az irodába, ott el is köszönök. Az öltözőt már tudja, hol van. Az első napján a ruhája az öltözőben várja majd.

Miután a személyzetis a jövő hét hétfőt jelölte ki első munkanapomnak, így volt egy teljes szabad hétvégém. Elköszöntem, és kifelé menet készítettem pár fotót erről a csodálatos kastélyról. A kopott pesti belvároshoz szokott szememnek lenyűgöző volt az épület. A kocsim mellett álltam a parkolóban, amikor elgurult mellettem Herr Dobel, aki észrevette, hogy fotózok. Nem lepett meg, hogy ő is egy Mercedes volánja mögött ül. Megállította a nagy fekete S-osztályú Mercedesét, és intett a portán álló őrnek, aki odasétált hozzám.

– Kérem a telefont! – szólt nyugodt, de ellentmondást nem tűrő hangon.

– Parancsol? – kérdeztem vissza, mert nem igazán értettem a helyzetet.

– Tegye, kérem, amit mond! Az intézmény területén tilos a fényképezés – szólt ki a kocsijából az igazgató.

– Elnézést, ezt nem tudtam – hunyászkodtam meg, mert nem szerettem volna még az első munkanapom előtt kirúgatni magam.

– Semmi baj, Herr Feher, de ez egy fontos szabály nálunk. Azt feltételeztem, hogy a kolléganőm felhívta rá a figyelmét – nézett a szemembe az igazgató.

– Hát, erről senki nem szólt – nyújtottam át közben a telefont az őrnek, aki akkurátusan kitörölte a fotókat, amiket ott készítettem.

– Erről a mulasztásról még elbeszélgetek vele. Hallom, megfelelt a vizsgán. Ebben az esetben a viszontlátásra! – mondta Herr Dobel, majd gázt adott, és kifordult a kastély magánútjára.

Az őr visszaadta a telefonom, és elköszönt. Ő visszasétált a recepcióra, én beültem a kocsimba, és már el is felejtkezve erről a röpke kis intermezzóról, a kedvenc kávézóm felé vettem az irányt. Hatalmas, évszázados fák között haladva értem ki a sorompóhoz, ami automatikusan kinyílt, ahogy megérkeztem, és utat engedett a földi halandók által is használható külvilág felé. Nagyon kívántam egy erős arabikát.

Apám szerettette meg velem a kávét. Pesten, a legbeljebb belvárosban, ahol laktunk, volt egy nagyon jó kávézó. A nagyanyám, Sára és apám mindennap ide ült be megbeszélni a család fontos ügyeit. Gyerekként frusztrált, hogy ide soha nem vittek magukkal. Egy szép napon apám kérdőn ránézett nagyanyámra, aki egy kicsi, ráncos, hajlott hátú, de nagyon kemény asszony volt. Sára nagyi bólintott.

– Dávid! Gyere! A mától fogva te is velünk kávézol – mondta apám, és akkor még nem is gondoltam, hogy ez a nap vízválasztó lesz az életemben. Ettől a naptól fogva közöm volt a családunk dolgaihoz. Már nem csupán bólogathattam a döntéseikre, hanem véleményem lehetett, és majdnem beleszólásom is.

Alig fél órával később egy, a századelőt idéző kávézó teraszán ültem Mannheim belvárosában, és a fekete presszókávém szürcsölgetve az utcán elhaladó embereket néztem, akik vagy sietve, vagy andalogva haladtak a sétálóutca tipikus fakeretes német stílusú házai között. A belváros ezen részén nem lehetett modern épületet látni, csak ezeket a csodálatosan felújított házakat, amelyek mint megannyi kis ékszerdoboz vonták magukra a figyelmet. Szerettem itt lakni, de sohasem éreztem az otthonomnak. Mondjuk a pesti belváros pisaszagú lépcsőházait sem. Egyszer elutaztam Jeruzsálembe, ugyanis apámmal tettünk egy izraeli körutat. Kettesben voltunk kint, még mielőtt Erikát megismertem volna. Mindketten beszéltünk héberül, de nem jól. Sára nagyi ekkor már nem élt, anyám pedig még azelőtt elhunyt egy balesetben, hogy felnőhettem volna. A zebrán gázolta halálra egy részeg sofőr. Apám nem sírt akkor sem. „A családunk nem egy szerencsés család” – mondogatta mindig, de Sára nagyi azonnal vitába is szállt vele.

– Én is megjártam a koncentrációs tábort, mégis itt vagyok. Tífuszt kaptam Teplicében, mégis itt vagyok. Koraszülött voltál, alig egy kiló. Mindenki lemondott rólad, és nézd meg! Itt vagyunk mind. Ez egy nagyon szerencsés család, te mesüge.

Az utolsó egy évemet elnézve inkább apám véleménye volt a mérvadó számomra. Izraelre visszatérve, ott éreztem igazán, hogy megérkeztem. Nem is az eredeti helyszínek fogtak meg, inkább a miliő, a hangulat, az illatok, az utca forgataga, a zsivaj, Eilat szépsége, a sivatag némasága. Soha nem hangsúlyozta senki a zsidóságunkat. Életében még Sára nagyi irányította a családot, és állandóan azt hangoztatta, hogy szenvedni kizárólag a zsidósága miatt szenvedett. Nem tartottuk az ünnepeket, karácsony volt nálunk, nem Hanuka, és a Sabbatról sem beszéltek sokáig. Tudtuk, hogy kik vagyunk. Tudtuk, hogy hová tartozunk, de az életünket úgy alakítottuk, hogy a vallásnak és származásnak nem volt különösebb jelentősége. Hogy miért vagyok pont Németországban? Egyszerű. Pénzért. Miután apám is meghalt tüdőrákban, egyedül maradtam a világban. Sára nagyim testvérei nem tértek haza a haláltáborból, anyám szülei ötvenhatban vesztek oda, testvére nem volt. Az állam nevelte fel. Apám, aki könyvelőként dolgozott, egy boltban ismerte meg. A kasszában ült nap mint nap. Ahogy mesélték, nem volt viharos a szerelmük, valahogy természetessé vált, hogy ők egy pár. Nem voltak lángoló érzelmek, csak valahogy úgy alakult, hogy apám zárásra odament a bolthoz, megvárta, hazakísérte, és fél évre rá elvette feleségül. Én meg itt vagyok egyedül. Akit valaha is szerettem, az vagy meghalt, vagy elárult. Egyedül vagyok az egész világon. Ha eltűnnék, senki sem emlékezne rám, senki nem gyújtana mécsest miattam, és nem is hiányoznék senkinek. Sokat töprengtem azon, milyen értelmetlen nyom nélkül itt hagyni ezt a világot, mintha nem is éltem volna, mintha soha meg sem születtem volna. Ha születik gyermekünk, akkor legalább az ő emlékezetében tovább élünk, ha csak pár generáción keresztül, de van, aki emlékszik ránk. Ha nem is hagyunk mély nyomot, legalább pár gondolat marad utánunk a halálunk után. A munkámhoz hozzátartozik a halál is, emiatt sokszor gondolok az elmúlásra, holott koromból, egészségi állapotomból kifolyólag ez nem igazán indokolt.

Egyetlen célom összegyűjteni annyi pénzt, hogy vegyek egy kis házat vagy lakást Izrael tengerparti részén. Mindegy, hogy hol, csak ha kinézek az ablakon, akkor a tengert lássam, a sós víz illatát érezzem, a sirályok vijjogását hallhassam. Ha ezt megkapom, akkor révbe értem. Már nem vágyom családra, gyerekre, mert ha valaki ilyen szerencsétlen famíliába születik, mint én, az ne akarjon szaporodni. Asszonyra meg főleg nem vágytam, mert azt a pokoli mardosó fájdalmat, azt a szorítást a mellkasomban, azt a mindent elnyomó halálvágyat, a légszomjat, a sokkot, amit Erika árulása okozott, soha többé nem akarom átélni. Lassan fizettem, majd elindultam haza. A trendin és funkcionálisan berendezett bérelt legénylakásom mindig tisztán várt haza. Nem volt sok ingóságom, mert nem akartam ragaszkodni semmihez. A jelenlegi életem egy nagyobb kombiba befért. A hétvégére kiválasztottam néhány jó krimit és über-giga krimiolvasást terveztem. Tudtam, ha újraszületnék, szívem szerint detektív lennék. Biztosan lenne pipám, szemüvegem és egy revolverem, amit talán soha nem sütnék el.

A kellemes hétvégéhez a hozzávalókat már beszereztem, így van sós mogyoró és vörösbor kellő mennyiségben. A gondolataim elég sokszor elkalandoztak az új munkahelyem felé, és ilyenkor valahogy mindig kirázott a hideg. A külvilág számára láthatatlan volt a világtól elszeparált ódon kastély, és ez a fotózási tilalom… Nem volt jó érzésem, de elhessegettem magamtól a gyanakvásra okot adó gondolatokat. Ha itt ledolgozok öt évet, kiveszem a pénzem a bankból, eladom a hatalmas belvárosi lakást, ami egy egész emeletet elfoglal, a lakást, amit apám a nagyanyámtól, én meg az apámtól örököltem. Amióta kiköltöztem, kiadtam, simán nyugdíjba is mehetnék, és még nem vagyok ötvenéves. Bár, ha holnap megtenném, akkor is sikerülne, de jobb még gyűjtögetni egy keveset. Így ezt a gondolatsort dédelgetve átöltöztem. Sós mogyorót majszolgatva leheveredtem a kanapéra, fanyar ízű testes vörösbort kortyolgattam. Felütöttem az első könyvet, és azonnal egy másik világba repültem.