Fordította

Endreffy Kata

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jan Moran – The Chocolatier

Copyright © 2020 Jan Moran

All rights reserved.

Borító © KHOE

Borítókép © Arcangel

Hungarian translation © Endreffy Katalin, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 660 609 9

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Dezsényi Katalin

Előkészítés Mandl Orsolya

Ebook Hársfai László

Korrektúra Bérci Ágnes

1

SAN FRANCISCO, 1953

Egyetlen csokoládétrüffel, és Celina egész élete megváltozott. Mi tagadás, valóban az egyik legjobban sikerült alkotása volt – selymes kakaóporral bevont trüffel, belül málnás étcsokoládé ganache-sal, körülötte pedig magas kakaótartalmú csokoládébevonattal, ami épp az ember szájában olvadt szét.

Celina megkínálta vele a fáradt, barna hajú katonát, aki nem sokkal azelőtt tért vissza a frontról, Európából, mire a férfi bemutatkozott. Tony Savoiának hívták, olasz bevándorló, a családjuk üzemeltette a híres Cioccolata Savoiát, mielőtt a háborús jegyrendszer ellehetetlenítette a cukor beszerzését. A trüffeltől visszatért szemébe a fény. Celina nem tudott meg sokat az elbűvölő, szenvedélyes férfiról, aki szerelmes szavakat suttogott a fülébe, néhány hónap múlva mégis összeházasodtak.

– Igen. Cioccolata Savoia, Nápoly, Olaszország – mondta Celina a telefonközpontosnak, és gondosan ügyelt rá, hogy ne remegjen a hangja. Elismételte a híres csokoládéüzem külföldi hívószámát, és letette a kagylót. Majd visszaszólnak a telefonközpontból, ha megvan a kapcsolás.

Táviratot nem küldhetett, ilyen hírrel semmiképp.

Celina mindenáron beszélni akart Tony apjával, ezért várt éjfélig a telefonnal. Ott gubbasztott a kis fasámlin a Union Square melletti apró lakás keskeny előszobájában, ugrásra készen, hogy a telefon csörgése fel ne ébressze a kisfiát. Felhajtotta flanelpongyolája gallérját, hogy óvja nyakát a hűvös esti levegőtől, s kezében papírlapot szorongatva kémlelt ki a nappali ablakán az öböl felé vezető lejtős utcát övező városi fényekre. A Ghirardelli csokoládégyár, amely már egy évszázada San Francisco legfőbb csokiforrása volt, élénken világító fényreklámjával az egész Golden Gate-szorost beragyogta. Hányszor bámulta azt a cégért, hányszor merengett azon, hogy kemény munkával mindezt ő is elérheti. Ebben a pillanatban azonban a jövője éppoly homályos volt, mint a város fölé telepedő köd.

Celina már hónapokkal azelőtt írt a férje családjának Olaszországba, értesítette őket, mert úgy érezte, meg kell tennie, a férfi és a szülei közötti feszült kapcsolat ellenére. Választ nem kapott, ahogy azt Tony előre megmondta. Vajon megkapták egyáltalán a levelét? Úgy érezte, muszáj szólnia, és a kis Marco – a fia, nekik pedig az unokájuk – nevében is fel kell vennie velük a kapcsolatot, jóllehet Tony mindvégig tiltotta, hogy közeledjen hozzájuk. Egyedül ehhez ragaszkodott.

Remegő kézzel simította végig a homlokát. Hat hónap. Hogyan lehetséges? Azóta minden pillanata a fájdalom elleni küzdelemről szólt, csak hogy végig tudja csinálni a napot. Úgy érezte, a férje nélkül csak sodródik, hogy nincsen igazi otthona, nincsen családja. A nyitott ablakon át a távolból beszűrődő ködkürtök hangja mintha az emlékek borongós mélységeinek veszélyeire figyelmeztette volna.

A második levél, amelyet Tony szüleinek küldött, épp egy héttel azelőtt ért vissza. Címzett ismeretlen. Kézbesíthetetlen. Már arra is gondolt, élnek-e még egyáltalán, bár tudta, hogy a háború befejeztével újraindult az olaszországi üzem. Csokoládé-szakértő körökben jól ismerték a Cioccolata Savoia nevét. Torinótól Amalfiig híre ment, milyen tökéletesen ötvözik a legendás üzemben a Criollo csokoládé puha, finom zamatát a Sorrentinóval és az Amalfitano citrommal. A csokoládé szerelmesei világszerte ujjongva ünnepelték az üzem újranyitását.

Amikor végre megcsörrent a falra szerelt telefonkészülék, Celina felkapta a kagylót.

– Halló?

Kattanás hallatszott.

– Ki az? – szólt bele egy dühös férfihang. – Ki telefonál éjnek évadján?

Celina már annak is örült, hogy egyáltalán van telefon a lakásában, pedig többes ikervonal volt. Hallotta, hogy a kisfia felsír, és a kagylót eltakarva, fojtott hangon válaszolt.

– Mr. Albertson, itt Mrs. Savoia – suttogta. – Ne haragudjon, muszáj felhívnom valakit Olaszországban. – Mr. Albertson felesége annyit csacsogott a telefonon, hogy Celina alig tudta nagy ritkán megkaparintani a vonalat. – Nyugodtan feküdjön vissza.

– Nappal nem tud telefonálni? Van, aki ilyenkor aludni szeretne.

Mormogott még valamit, amit Celina elengedett a füle mellett. Ha Tony vele lett volna, biztosan megvédi. De most semmi értelme nem volt vitatkozni.

– Elnézést – szólt közbe a telefonközpontos. – Akkor kapcsolnám!

Celina szorosan fogta a kagylót.

– Mr. Albertson, kérem, tegye le, nagyon fontos! – Megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor hallotta, hogy a férfi végre kilép a vonalból.

– Kérem, tartsa! Az olaszországi hívott fél van a vonalban, kapcsolom.

Miközben a telefonközpontos az Atlanti-óceánon át összekapcsolta a vonalat, Celina kattanások sorát hallgatta végig. Néhány másodperccel később rikoltó hang visszhangzott felé:

– Pronto? Cioccolata Savoia. Pronto?

– Posso parlare con il Signor Savoia, per favore? – folytatta Celina valamivel hangosabban. A papírlapról olvasta fel, hogy az apósával szeretne beszélni. – Sto chiamando dagli Stati Uniti. – Az Egyesült Államokból beszélek. Elment a könyvtárba és ott kereste ki az olasz szótárból, hogy mit kell mondania. Aztán begyakorolta, hogyan közölje a rettenetes hírt egy olyan nyelven, amelyet épphogy csak kapiskált. Tony sokszor kinevette a próbálkozásait, amikor megpróbált olaszul beszélni – persze mindig kedvesen.

– Si, si. Un momento per favore.

Celina távoli sürgés-forgás zaját hallotta, és elképzelte, amint a titkárnő sietve próbálja előkeríteni Tony apját. Mélyet lélegzett, hogy kissé megnyugodjon. Nincs az a szülő, aki fel lenne készülve egy ilyen telefonhívásra.

– Lui non è qui.

Kieresztette a visszatartott levegőt. Nincs ott. Bosszankodott, de meg is könnyebbült. Nincs az az ember, aki könnyedén le tudna bonyolítani egy ilyen telefonhívást.

– Qual è il tuo numero di telefono, per favore?

Celina lassan bediktálta a számot. A nő még mondott valamit, de azt már nem értette.

– Mi dispiace, non capisco.

Elköszönt, és visszaakasztotta a kagylót, aztán kibámult az ablakon. Non capisco. Még most sem értette, miért veszítették el Tonyt, mintha csak a saját gyerekkorát élné újra – bár Tonyt persze nem hozza vissza, ha elmereng ezen a sajnálatos egybeesésen. A kisfiának most már csak ő maradt. Nem kezdhetett a balettórái miatt aggódni, meg a zongoraskáláit gyakorolni, mint amikor az édesapja meghalt, az anyja pedig elment dolgozni. Most már tudta, mit érzett akkor az anyja. Összeszedte magát, és lefeküdt aludni.

Legmélyebb álmából ébredt, amikor újra megcsörrent a telefon.

Amikor meghallotta a csengést, szélsebesen a készülékhez rohant, csak úgy döngött alatta a nehéz tölgypadló. Marco felsírt, amikor elszaladt a szobája mellett, de most nem állhatott meg, hogy megvigasztalja.

– Halló? – Elsimított a homlokából egy kósza szőke fürtöt, és mezítláb, reszketve állt a pamut hálóingén átfújó hűvös és nyirkos reggeli levegőben. A szobát bevilágító holdfényt megtörték az utcát szegélyező fák lombos ágai, és különös alakzatokat vetítettek a lakás falára.

– Pronto?

Visszatartotta a lélegzetét. Kísérteties képek kavarogtak előtte, mint leheletszerű szellemek egy néma, holdvilágos árnyjátékban. Elfordult az ablaktól, egyik karját a dereka köré fonta, és a falnak támasztotta a homlokát.

– Halló?

Kattanás hallatszott a vonalban, majd mély férfihang visszhangzott felé a föld túloldaláról.

– Itt Lauro Savoia beszél. Miben segíthetek?

– Én telefonáltam korábban.

A férfi akcentussal beszélte az angolt, de bársonyos tenorhangja hallatán Celina még erősebben markolta a fasámli peremét. Igyekezett magához térni álmából, és megdörgölte a szemét.

– Mi dispiace, úgy hallom, felébresztettem. – A férfi tétovázott. – New Yorkból beszél, ugye?

– Nem, San Franciscóból.

Rövid csend állt be.

– Sono le cinque di mattina. Elnézést kérek, maguknál hajnali öt óra van. Inkább visszahívom később. Túl korán van még az üzlethez.

– Nem üzleti ügyben keresem – vágott közbe Celina. Megdörzsölte a szemét, és próbálta összeszedni magát. – A fia, Tony ügyében keresem.

Csend lett a vonal túlsó végén, Celina már azt hitte, megszakadt a kapcsolat.

– Ott van még?

– Si. Lauro Savoia vagyok. Antoninóra gondol? Ő a testvérem…

A testvére? Tony egy szóval sem említette, hogy lenne testvére. De talán jobb is, hogy vele beszél. És még angolul is tud.

– Igen, Antoninóra. – Tony a férje beceneve volt. Mielőtt folytathatta volna, Lauro szakította meg a csendet.

– Nem segíthetek – mondta. – Antonino a háború végén eltűnt.

– Nem, nem tűnt el. Amerikában volt – vágott közbe Celina. – Összeházasodtunk. Van egy fiunk. De most rettenetes dolog történt, és értesíteni akartam a családját.

Szünetet tartott, mielőtt kimondta a szavakat, amelyekről tudta, hogy összetörik majd a férfi szívét, ahogyan az övét is összetörték, amikor azon a ködös estén őnála csörrent meg a telefon.

– IGYEKEZZEN MÁR, KISLÁNY! – A kézműves csokoládéval telerakott üvegvitrin túloldalán gyapjúkabátos, teltkarcsú asszonyság csettintett feléje. – Nem érek rá egész nap!

Celina összerezzent az ellentmondást nem tűrő szakácsasszony hangjára. Mrs. McCloskey, aki a Davis család legidősebb fiának dolgozott, koppintott egyet az esernyője végével a La Petite Maison du Chocolat francia járólapján – ez a kis ékszeresládika látta el finomságokkal a Nob Hill negyedet benépesítő előkelőségeket. Celina igyekezett gyorsan visszarántani elméjét az emlékek nyomorúságos bugyrából – nap mint nap küzdött azért, hogy ne jussanak eszébe efféle gondolatok. Semmi jó nem származik belőlük.

– Igenis, asszonyom! – felelte, és minden figyelmét az előtte lévő, gyümölccsel töltött, krémes csokoládéval megrakott tálcára összpontosította. Orrát málna- és barackillat csiklandozta. Fürgén, de nagy gonddal pakolta be a finomságokat a kartondobozban kialakított kis fészkekbe.

Celina egész gyermekkorát végigkísérte a csokoládé illata. Az édesanyja még fiatalon, egy váratlan szeszélytől vezérelve egy párizsi csokoládéboltba szegődött el dolgozni a háború előtt. Ő tanította meg Celinának, hogyan készül a kézműves praliné, azaz a trüffel: a fenséges töltelékkel – a noisette vagy az amande karamellizált diókrémjével – megbolondított, formába öntött vagy kerek csokoládé. Celina magának gyakran barackot, cseresznyét, sós karamellát és krémlikőrt választott – vagy ami éppen eszébe jutott. Nemrégiben egy zöld teaféle finom zamatával kezdett kísérletezni, amit a San Franciscó-i kínai negyedben fedezett fel.

Rácsukta a dobozra a fedelét, és elővette hozzá a szalagot. Talán ma Marcónak is visz egy kis csokoládét, bár nem ezt a fajtát. De azok a kis mininyuszik, amiket reggel készített, biztosan tetszenének neki. Most, hogy az apja már nem volt velük, kissé elkényeztette a hatéves fiúcskát – csak hogy mosolyt lásson néha komoly kis ábrázatán. A gyerek fájdalma mintha még a sajátján is túltett volna, még ha kevésbé tudta is kifejezni. Még most is hallotta éjjelente Marco elfojtott sírását. Olyankor beszaladt hozzá, és simogatta a hátát, amíg vissza nem aludt.

Miközben az ollóért nyúlt, Celina átkémlelt a nyüzsgő bevásárlóutca túloldalán az üzletek fölött sorakozó lakásokra. Az övék egy lift nélküli ház harmadik emeletén volt – össze nem lehetett hasonlítani a vidám színekben pompázó Viktória-kori házzal, amelyben tavalyig laktak. Szerencsére jó áron adta el. Egyszerűen nem bírta elviselni, hogy továbbra is ugyanabban a hálószobában ébredjen, amelyen addig a férjével osztozott. Már az is épp elég nehéz volt, hogy ugyanabba a csokoládéboltba ment vissza dolgozni, ahol megismerkedtek, de így legalább megéltek, és a munka a figyelmét is elterelte valamelyest.

Amikor felnézett, megpillantotta kisfiát az egyik szomszéd lakás ablakában – a szomszédok vigyáztak rá, amíg ő dolgozott. Megdobbant a szíve, és mosolyogva nézte, amint a gyerek épp egy játék teherautó fölé görnyed. Már nem azt a kényelmes életet élték, mint akkor, amikor csak annyi volt a dolga, hogy a parkba vigye Marcót, vagy a kikötőbe, a hajókat nézni, de egyelőre így is jó volt.

Abban a pillanatban egy nyúlánk, egyenruhás kamasz takarta el az üzlet ablakát. Felugratott kerékpárjával a járdára, aztán megállt, éppen az ő házuk bejárata előtt. Celina nézte, ahogy a fiú félretolja fején a Western Union kalapját, és megnyomja a csengőt.

A távirat gondolata még most, évekkel a háború befejeztével is rémülettel töltötte el. Nagybátyjai, unokatestvérei és gyerekkori jóbarátai közül sokan nem tértek vissza a távoli partokról – a szüleik mindössze a hadügyminisztérium sürgönyéből értesültek a halálukról. A legmélyebb sajnálattal… Önkéntelenül is összerezzent. Tony túlélte a háborút, hogy aztán a Golden Gate hídon lelje a halálát. Máig nem értette, mi dolga lehetett ott éjnek évadján.

Bárcsak sose telefonált volna az a férfi, erős New York-i akcentussal. Soha nem derült ki, ki lehetett. Tíz körül járt aznap este, amikor megszólalt a telefon. Tony beszélt a férfival, aztán azt mondta, elugrik elintézni valamit. Celina megkérdezte, miről van szó, de a férje mogorván csak annyit felelt, férfidolog. Bármit jelentsen is ez.

Próbálta elfojtani az emlékeket, és elvágta a szalagot.

Mrs. McCloskey megköszörülte a torkát.

– Azok a nagysága kedvencei, úgyhogy kedden és pénteken is kelleni fog belőle, amíg meg nem tetszik neki valami más.

– Hogyne – felelte Celina, és ismét a vevőjére figyelt.

Az asszony összefonta karját termetes keble fölött.

– A nagysága csak felhúzza a finnyás orrát az én finom főztömre, utána meg teát kér meg csokoládét. Komolyan mondom, pezsgőn és édességen él. Aztán persze hiába próbál belebújni azokba a ruhákba, amiket még a baba előtt viselt. Semmi értelme, mondom neki. Ha az ember egyszer elveszti a karcsúságát, soha nem nyeri vissza.

Celina felé bökött az esernyője ijesztő, majomformára kifaragott fejével, amit minden bizonnyal a kínai negyedben szerzett be.

– Egy nap majd maga is meglátja.

Celina szívélyesen rámosolygott, de nem válaszolt. Tony halála után gyorsan leadta azt a néhány kilót, ami még szülés után rajta maradt. Nem érdekelte az evés, csak azért főzött, hogy Marcót jóltartsa – nem mintha a gyereknek olyan nagy étvágya lett volna. De a főnöke meghagyta, hogy tartózkodjon az efféle személyes közlendők megosztásától a Mrs. Closkey-féle vevőkkel, az ilyesmi szigorúan tilos volt – interdit, verboten. Bájcsevegni, oui, azt lehet. Magáról mesélni, pletykálni, non. Ami őt egyáltalán nem zavarta. Egyik ujját a durva szalagra helyezte, és dupla masnit kötött, hogy biztosan tartson. A többség fiatalabbnak nézte a koránál, pedig harmincegynéhány évének teljes súlyát magán érezte mostanában.

Óvatosan zacskóba tette a dobozt. Tényleg szerette a munkáját. Amikor a kolléganője, Marge nem volt szabadnapos, vagy a tulajnak, Monsieur Jean-Jacques-nak nem akadt más dolga, mint éppen ma, általában a bolt mögötti konyhán töltötte a napot, és gyártotta a különféle új csokoládécsodákat, meg persze a vevők megszokott kedvenceit. A venezuelai kakaóbabból készített finom Criollót és a Porcelanát, meg a perui csokoládéból gyártott durvább Trinitariót szép lassan kellett a megfelelő hőfokra olvasztani, majd formába önteni és kézzel díszíteni.

Egyesek talán fárasztónak találták volna azt az alaposságot, amit a munkája igényelt, de az ő esztétikai érzékét kielégítette a feladat. Imádta nézni az emberek arcát elöntő áhítatot, miután megkóstolták valamelyik kreációját. A csokoládé maga a szeretet; minden bonbonba a teljes szívét beleadta.

Amellett, hogy játszott a kisfiával, ez volt azon kevés foglalatosságok egyike, aminek teljességgel át tudta adni magát. Miközben dolgozott, csak úgy cikáztak fejében a képek, és éppoly tisztán hallotta az édesanyja intő szavait, mint kislány korában. Nagyon figyelj rá, drágám. Minél zsírosabb, annál gyorsabban olvad. Celina felidézte, mit mondott az anyja a csokoládét olykor bevonó fehér elszíneződésről – ami nem szép, de ártalmatlan. Óvatosan, ha a közepe hideg, kicsapódik a zsír. Ha meg a levegő túl párás, kicsapódhat a cukor. A trüffelkészítés művészet és tudomány volt egyben. Celinának az elmúlt hat hónapban jobban hiányzott az édesanyja, mint bármikor az azt megelőző évtizedben, amióta a háború alatt meghalt.

– Itt a csomagja, Mrs. McCloskey. Ha lehet, ne himbálja. – Celina kiválasztott a tálcáról egy aznap reggel készített, vajas krémmel töltött étcsokoládé pralinét, és egy csipkés papírszalvétára helyezte. – Ez pedig a magáé – tette hozzá, hátha még Mrs. McCloskey-t is sikerül mosolyra bírnia.

A szakácsnő elfogadta az ajándékot, és bekapta a csokoládét. Rezzenetlen arckifejezését Celina az öröm megnyilvánulásának vette – ennél több szenvedélyt Mrs. McCloskey nem engedhetett meg magának. Megcsendült a csengő, ahogy a szakácsnő kicsörtetett a boltból. Celina az ajkába harapott. Egyszer még megnyeri magának ezt a nőt.

Az ablakon át látta, hogy a sürgönyös fiú fel-alá járkál a házuk előtt, alig várja, hogy továbbindulhasson. Celina eltűnődött, vajon kinek hozott üzenetet. Biztosan nem neki. Mióta a háború véget ért, neki nem maradt más rokona, csak a kisfia. Talán Lizzie LeClercnek érkezett levél, a ragyogó fiatal színésznőnek, aki vele szemben lakott, és épp most kapott mellékszerepet a Geary színház új produkciójában. Ha neki jött, biztos, hogy Celina hamarosan mindenről értesül. Lizzie legalább nagy ritkán meg tudta nevettetni.

Felkapott egy rongyot, és letörölt egy foltot a vitrinről. Újból csendült az ajtó, és fiatal pár lépett be, akik hangosan ámuldoztak a fantasztikus csokoládécsodák láttán.

A nyár kezdetének örömére Celina hatalmas pálmafákat és vitorlás hajókat vágott ki kartonpapírból, majd élénk rózsaszín, sárga és kék színűre festette őket, hogy jól mutassanak előttük díszesen dekorált csokoládétojásai, amelyek Richard Cadbury eredeti, viktoriánus kori angol csokitojásainak mintájára készültek. Korall rózsabimbók, kanyargó zöld indák, apró kék madarak, pálmafák, tengericsillagok és vitorlások. Efféle tojások már korábban is népszerűek voltak húsvét idején, ám az övéinek a San Franciscó-i nyár volt a témája. Az egyik partira még egy nagy, formába öntött Golden Gate hidat is készített csokoládéból.

Látta, hogy a postásfiú Lizzie-vel beszélget, a platinaszőke színésznő teszi-veszi magát, és az utca túloldalán lévő csokoládéüzlet felé mutogat. Celina kíváncsian nézte őket, aztán visszafordult a párhoz.

– Képzeld csak el ezeket az asztalon a partinkon! – mondta a nő, és megragadta a férje kezét. – A gyerekek imádnák!

A férfi megbiccentette a kalapját Celina előtt:

– Jó napot! Ebből szeretnék rendelni egy tucatot.

– Tudna esetleg valami különleges csomagolást adni hozzá? – érdeklődött a nő.

– Betehetem őket egy szép, kockás anyaggal bélelt piknikkosárba. – Miután megegyeztek, Celina azt mondta: – Felírom a rendelést. Mikor szeretnék átvenni?

Épp a nevüket jegyezte fel, amikor csilingelve újra nyílt az ajtó.

– Mrs. Savoia? – A postásfiú vékony borítékot szorongatott a kezében.

– Én vagyok. – Celina aláírta a sürgönyt, előhúzott néhány érmét a kötényzsebéből, és a fiú kezébe nyomta, aki nyomban rohant is tovább. Miután a házaspár is távozott, leroskadt a pult melletti sámlira, és kezébe vette a sürgönyt. Minden részvétnyilvánítást megőrzött, amit kapott. Lényegében mind ugyanúgy hangzott. Mély együttérzéssel. Gondolataink és imáink. Nemegyszer megkésve érkezett levél – volt, aki csak nemrégiben értesült a férje haláláról. Összeszedte magát, és feltépte a vékony borítékot.

Ahogy végigfutott a néhány gépelt soron, még a szája is tátva maradt a csodálkozástól.

Fogadja őszinte részvétünket! Szüleim alig várják, hogy megismerhessék. Kérem, jöjjön el hozzánk Amalfiba a fiával. Önök a családunk tagjai, akiket szívesen látunk. Intézkedünk az olaszországi repülőjegyekkel kapcsolatban. Részletekkel később jelentkezem.

Lauro Savoia

KÖNNYEK SZÖKTEK A SZEMÉBE, és boldogan szorította kebléhez a sürgönyt. Ilyen válaszra álmában sem számított. Márpedig meghívták magukhoz Olaszországba! Méghozzá repülővel. A szíve hevesen kalapált az izgalomtól. Ugyan miért is maradna itt? Semmiért. Megtörölte az arcát, és már döntött is. Elutaznak Marcóval.

Felpattant a sámliról, és gondolatai máris a csomagolás meg az utazás körül forogtak. Vajon mikor indulhatnak el leghamarabb? Kezét a mellkasára szorította, arcára széles mosoly ült ki. Tony halála óta nem volt ilyen izgatott. Pontosan erre van most szükségük, neki és Marcónak – egy kis levegőváltozásra, meg arra, hogy egyszer talán újra boldogok lehessenek. A fia megérdemli.

Megtorpant, ahogy megpillantotta magát a tükörben: homlokát ráncoló, sovány nő nézett vissza rá, hullámos, szőke haja kontyba fogva. Az arca sápadt, sminket nem viselt. Talán Lizzie majd segít, hogy kicsit felfrissítse a külsejét indulás előtt.

Aztán elkomorult, mert eszébe jutott, mit mondott Tony a szüleiről. Hidegek, mint a kő. Teljesen el vannak telve maguktól. Nem lehet megbízni bennük. Hiába igyekezett rábírni a férjét, hogy meséljen még róluk, ő konokul elzárkózott. Vajon a szülei is olyan titokzatosak, mint a férje volt? Csak a ma számít meg a holnap, mondta mindig Tony.

A férfi bőrét elcsúfító hegek láttán Celina megértette, miért olyan nehéz megosztani bizonyos történeteket. Tony ritkán beszélt az amerikai hadseregben töltött szolgálatáról, hiszen a hírszerzésnél dolgozott, és a tevékenységét titkosították, állította. De a család mégiscsak más. A család örök, legalábbis Celina kétségbeesetten szerette volna ezt hinni. Az ő örökkévalóságukat azonban nagyon rövidre szabták.

Aggódnom kellene? Újraolvasta a sürgönyt. Önök a családunk tagjai, akiket szívesen látunk. A feladó Lauro Savoia – a fivér, akit Tony sosem említett. De vajon miért nem? Ki lehet ez a Lauro, és vajon mi történt közöttük?

A vékony papírlap megremegett a kezében, és szorongás lett úrrá a lelkén.

CELINA ELLÉPETT A KOMÓDON elhelyezett kis tükörtől, és illegett-billegett, hogy teljes életnagyságban szemügyre vehesse magát. Sötét, tengerészkék gyapjúkosztümöt vesz fel az útra, és nem túl magas sarkú cipőt. A jegyek, amelyeket a Savoia család küldött, ott hevertek a tükör mellett, ő pedig másnap reggel Marcóval együtt felszáll a Rómába tartó transzatlanti járatra. Alig akaródzott elhinnie, hogy utaznak. Hunyorogva megfordult, hogy a profilját is szemügyre vegye. Lógott rajta a szoknya. Biztosítótűt szúrt át a szöveten, hogy bevegyen a bőségéből.

Jó lesz az így. Idegesen kapkodta a levegőt. Hamarosan találkozik Tony szüleivel és a bátyjával, ez pedig újra feltépi a gyász épphogy csak gyógyuló sebeit, amelyekről amúgy is úgy érezte, soha nem hegednek be teljesen. Aggódott Marco miatt is, meg hogy milyen hatással lesz rá a gyászszertartás újraélése.

Dobogó szívére szorította a kezét, és megpróbált az út pozitívumaira összpontosítani – Marco találkozhat a még élő nagyszüleivel! Remélte, hogy kedvesek lesznek hozzá, bár maga sem tudta, vajon mit szólnak majd ahhoz, hogy ilyen hosszú idő után ismerkednek csak meg – sokkal később, mint kellett volna.

Lépések koppantak a háta mögött, majd Lizzie huppant le az ágyra. Platinaszőke fürtjei mögött összekulcsolta ujjait, telt, duzzadó ajkát sötét, matt vörös rúzs körvonalazta.

– Így akarsz Olaszországba menni?

– Miért, mi a baj?

– Semmi – már ha épp temetésre készülsz.

Celina a válla fölött visszanézett a szomszédnőjére, és felsóhajtott.

Lizzie a szája elé kapta a kezét.

– Jaj, ne haragudj, ez most…

Celina végigsimított a ruhája ujján, és megjegyezte:

– Tulajdonképpen az esküvőmön is ez a kosztüm volt rajtam. Hímzett, fehér csipkeblúzzal és egy csokor vörös rózsával. – Annyi emlék kötötte ehhez a ruhához.

– Ugye most viccelsz?

Celina megütközve pillantott a szomszédnőjére. Lizzie mindössze huszonegy éves volt, és egy iowai farmon nőtt fel. Micsoda különbséget jelentett néha a köztük lévő évtized.

– Akkoriban még jegyrendszer volt. Hazafiatlannak tartották volna, ha valaki talpig selyemben esküszik – nem mintha hozzá lehetett volna jutni.

– Még egy liszteszsák is vidámabb megoldás lett volna.

Celina elfintorodott, hogy leplezze valódi érzelmeit. Kibújt a testhezálló kabátból, és beakasztotta a szekrénybe egy világosszürke kosztüm mellé, majd elegyengette derekán a szűk szoknyát. Végigsimított a sötét, elegáns gyapjún, és szemlesütve igyekezett elpislogni a szempilláin kibukni készülő forró könnycseppeket. Amikor legutóbb rajta volt ez a kosztüm, végig kellett néznie, ahogy élete szerelmét a hideg januári földbe süllyesztik. Soha többé nem akarta újra felvenni, most azonban a férfi szüleinek tiszteletére ismét végig kell csinálnia a gyászszertartást.

Lizzie felült, és átkarolta fekete harisnyás térdét. Épp színházi próbáról jött, balett-trikót és kis szoknyát viselt fekete bőrdzsekivel.

– Nincs semmid, amivel feldobhatnád ezt a szettet?

– Nem nyaralni megyünk! – felelte Celina, és meglehetősen ódivatúnak érezte magát a barátnője mellett. De persze nem tudta megállni, hogy ha szomorúan is, de rá ne mosolyogjon Lizzie-re, miközben elképzelte, milyen lenne újra ilyen gondtalannak lenni. Színészek, művészek, zenészek – Lizzie lakása valóságos menedék volt a szabadelvű fiatalok számára, akik máshogy látták a világot, és ezt egyedi módon juttatták kifejezésre.

– Legalább megpróbálhatnál szórakozni egy kicsit, ha már… Miért, ahol én felnőttem, régimódi virrasztások voltak, egészen napkeltéig tartottak. Fogalmad sincs, micsoda drámák zajlottak ott a rokonok között. – Mintha valami sugallat szállta volna meg, hirtelen felpattant az ágyról. – Mindjárt jövök!

Celina nézte, hogy a lány kirohan. Lizzie olyan volt, mintha a kishúga lenne, akire mindig is vágyott. De Tonyt nem ismerte, nem hallotta a harsány nevetését, nem látta széles mosolyát, így fel sem foghatta Celina veszteségének súlyát. Egyedül Marge-nak önthette ki a szívét, hiszen ő egyből megkedvelte Tonyt, amint összeismerkedtek a La Petite Maison du Chocolat-ban. De még a legjobb barát is ráun a nyomorúságra – a gyász a múlt örökös igája, és lassan Celina is kezdett belefáradni.

Kibújt a cipőjéből, ráhúzta kombinéjára a kínai negyedben vásárolt hímzett köntösét, majd végigment a folyosón, hogy megnézze Marcót, akinek a szobájában ijesztő csend honolt. A fiú imádott rajzolni, és Celina könyörgött Tonynak, hogy rajzeszközöket vegyen neki karácsonyra. A Mikulás csillogó kerékpárt hozott, amire Tony karácsony napján fel is segítette a gyereket, és ott trappolt mellette a régi házuk előtti úton.

Mindenre élénken emlékezett azokból az utolsó boldog napokból. Miután megsütötte a pulykát, megtörte a krumplit, és saját csokoládékrémet készített az ünnepi vacsorához, felvette a smaragdzöld selyemruhát, amellyel Tony meglepte, és az ajtóból nézte őket – ahogy most is a gyereket –, mit sem sejtve, hogy ez az utolsó alkalmak egyike, amikor boldog együttlétben láthatja őket.

Marco felnézett a kis fenyőasztal mellől, amelyet Tony készített neki. Celina átvágott a szobán, és a fiú válla fölött kukucskált. Megint hármójukat rajzolta. Apa minden képen ott volt, és neki minden alkalommal megszakadt a szíve, amikor meglátta az alkotást.

Megállt, és visszafogta hirtelen feltörő érzelmeit. Minden áldott nap igyekezett háttérbe szorítani az érzéseit, hogy látszólag úgy működjön, mint akárki más.

– Nagyon szép lett, drágám.

A gyerek bizonytalanul az ajkába harapott, és felnézett rá.

– Apának kék szeme volt, ugye?

– Épp, mint neked.

– Kezdem elfelejteni, hogy nézett ki.

Újabb tőrdöfés. Celina átölelte Marcót, megringatta, mire a gyerek szorosan a nyaka köré fonta a karját.

– Ahhoz nem kell kép, hogy az irántad érzett szeretetét megőrizd a szívedben.

Bár persze segített volna, ha marad róla valami vizuális emlék, ebben biztos volt. Bárcsak ragaszkodott volna hozzá, hogy fényképek készüljenek róluk! De Tony mereven elzárkózott a fényképezőgépektől. Hogy lehetett egy ilyen magabiztos ember ennyire érzékeny a róla készült fotókra? Hiszen a sebhelyei hozzátartoztak ahhoz, aki volt – Celina soha nem azokat látta, amikor ránézett.

– Idesüss! – kiáltotta Lizzie, amint berontott az előszobába. – És nézd, kivel futottam össze a lépcsőházban!

Celina puszit nyomott Marco arcára, aztán hagyta tovább rajzolni. Amikor kilépett a folyosóra, látta, hogy Marge siet feléje.

– Esküszöm, ennek a lánynak annyi energiája van, hogy az kettőnknek is elég lenne. –Kisimította homlokából kusza, szürkébe játszó barna haját, aztán egy kopott barna bőrkoffert hajított az ágyra, és felnyitotta. Még a La Petite Maison egyenruhája, egy sötétkék pamutruha volt rajta, de a ropogós fehér kötényt már levette.

– Ezt a bőröndöt akár meg is tarthatod. Ideje, hogy világot lásson, és azt tegye, amire hivatott. Isten tudja, én kijutok-e innen valaha.

– Köszönöm! – felelte Celina, és átölelte az idősebb asszonyt, aki mintha az anyja lett volna. – De csak néhány hétig leszünk távol.

– Csak hozz nekem is valamit Olaszországból, mondjuk, egy jóképű pasast – sóhajtotta Marge. – De a csokoládé is megteszi.

– Hozok, megígérem!

Ekkor Lizzie csörtetett be a kis hálószobába, karjában színes szaténok és selymek kavalkádjával.

– Kezdődhet a mulatság!

– Te jó ég! – kiáltott fel Celina. – Ez meg mi a csoda?

– A kellékesünk épp a régi jelmezeket selejtezte – magyarázta Lizzie, és egy fehér tollboát repített a magasba. – Csapj le rájuk! Biztos akad köztük valami, amivel feldobhatod a szetted. Elvégre Olaszországba mész!

– Lizzie, ezt semmiképp nem… – kezdte Celina, de kénytelen volt elismerni, hogy a darabok némelyike valóban lenyűgöző: a ruhakupacból egy lángvörös koktélruha villant elő, mellette elegáns kis fekete lila szaténujjakkal és hozzáillő fodorral, egy pamut nyáriruha vidám, piros pipacsmintával és egy aranyszegélyű muskétás felső. A ruhák mellett pedig egy halom sál hevert az ágyon.

Marge egy ametiszt és smaragdzöld színekben pompázó selyem-jacquard sál kissé foszlott, rojtos szegélyét tapogatta.

– Ez nagyon szép. És semmiből nem áll megjavítani.

– Igen, ez egyszerűen tökéletes – vágta rá Lizzie, és Celina vállára dobta a sálat. A rojtok még látványosabbá tették a darabot, szinte a padlót söpörték. – Voilà!

– Ettől majd mindenkinek eláll a lélegzete! – mondta Marge, és elkerekedett szemmel figyelte, ahogy Lizzie magasra fésüli Celina haját a feje búbján.

– Igazi sztár vagy – jelentette ki Lizzie. – Úgyhogy ideje, hogy úgy is viselkedj.

– Na nézzenek oda! Mintha máris a rendező beszélne belőled! – Amikor Celina meglátta magát a tükörben, kínai köntösben és egy olyan sálban, amit kis jóindulattal is csak színházi kelléknek lehetett nevezni, kitört belőle a nevetés. Marge és Lizzie is vele tartott, és hamarosan mindhárman dőltek a nevetéstől.

Tavaly szilveszter óta most először nevetett tiszta szívből.

– Ebben a bőröndben nem fér el ennyi minden – jelentette ki, miközben Lizzie hajtogatni kezdte a darabokat, és lekapta a sálat a nyakából. – Mégis hová vennék fel ilyesmit?

– Mondjuk, vonatra szállsz, és elmész Marcóval megnézni a nevezetességeket – javasolta Marge. – Az olasz nők nagyon elegánsak.

– És a férfiak is! – tette hozzá Lizzie az ajkát biggyesztve. – Az sem kizárt, hogy valami jóképű fickóval térsz majd haza.

– Rá én jelentkeztem először! – szólt közbe Marge.

– De ezt muszáj elvinned! – Lizzie benyúlt a szekrénybe, és kivett egy smaragdzöld selyemruhát.

– Rendben, de a boát nem. – Celina kikapta a tollhalmot a nyitott bőröndből.

– Ez a szín egyszerűen gyönyörű! – mondta Marge, és áhítattal végigsimított a dús selyemszöveten. – Tényleg el kell vinned. Majd én összehajtogatom.

Celina elhallgatott, és nézte, ahogy Marge gondosan összehajtogatja a ruhát, amit Tonytól kapott, és ami egyedül azon az egy napon volt rajta. Nem tiltakozott. Tony is ezt akarta volna. Örülne, hogy a szüleivel való találkozáskor az ő utolsó ajándékát viseli.

Vagy talán nem is?

Nem tudott szabadulni a nyugtalanító érzéstől, amely a hatalmába kerítette, minden idegszála megfeszült az aggodalomtól.

2

SAN FRANCISCO, 1945

– Itt is van az olasz udvarlód – mondta Marge, és felhangosította a rádiót az Andrews Sisters legújabb számára, ahogyan mindig, amikor Monsieur Jean-Jacques nem volt az üzletben. Az idősebb asszony azóta dolgozott a La Petite Maison du Chocolat-ban, hogy a Monsieur tíz évvel azelőtt megnyitotta a boltot, és miután Celina édesanyja meghalt, küldetésének tekintette, hogy minden jóképű férfival összehozza a lányt, aki csak belépett az ajtón.

Mivel az üzlet a Union Square közelében állt, sok férfi megfordult náluk, de Celina pontosan tudta, hogy többségük – főként, akik tengerész-egyenruhát viselnek – csak átutazóban van, és alig várják, hogy vonatra szálljanak, és hazautazzanak a szeretteikhez.

Felpillantott az üvegvitrin mögül, amelyben épp a frissen készült bonbonokat rakta sorba a csipkés papírterítőn. A csendes-óceáni hadszíntérről visszatérő csapatoknak köszönhetően, amelyek a San Franciscó-i kikötőn keresztül tódultak haza, nagy volt a forgalom. Az üzlet hátuljában mennyezetig tornyosultak a díszes fémdobozokat tartalmazó ládák, és várták, hogy megtöltsék őket a rég nem látott szerelmeknek és családtagoknak szánt csokoládéval.

A levegőt betöltötte a csokoládé és a többi finom hozzávaló illata. Vanília, cukor… málna, sárgabarackos mandula, pisztácia, pekándiós fahéj, szerecsendió, kardamom, cayenne-i bors. Celina mélyet lélegzett. Imádta a mesterségét körüllengő aromákat.

Ez a munka jelentett mindent, amiről valaha is álmodott, és az édesanyja is milyen büszke lenne rá. Stella Romano mindenre megtanította a lányát, amit a férjhezmenetele előtt Párizsban megtanult a mennyei ízű és gyönyörűen formázott csokoládékról. Celina az anyja összes régi receptjét megőrizte, és maga is számos új változatot kidolgozott.

– Celina, nekik te szolgálj fel – suttogta Marge, miközben visszatuszkolt egy kósza, őszesbarna hajfürtöt a kontyába. – Az a magas rettentően jóképű. És milyen elegáns. Biztosan tanár.

Marge szeretett találgatni, ki mivel foglalkozik.

– De hisz’ csak a csoki miatt jön.

– Ugyan, kérlek. Mindennap? – Marge a szemét forgatta Celina tökéletes naivitása láttán.

De a lány csak legyintett. Marge-hoz képest mindenki naiv volt, a kolléganője ugyanis korábban egy hajnalig nyitva tartó bárban pincérnősködött a kikötő közelében. Gyakran kezdte úgy történeteit, hogy most olyat mesélek, amitől a füled kettéáll.

– Fogadjunk, hogy ma elhív randizni. Nézd, még egy barátját is magával hozta, hogy bátorságot merítsen.

Celinának nem tűnt úgy, mintha a férfinak bárki támogatására szüksége lett volna ahhoz, hogy elhívjon egy lányt vacsorára. Vagy kávéra. Ő pedig egyikre sem mondana nemet, holott még a nevét sem tudta. A férfi egyszer egy egész órát eltöltött a boltban, és a kedvenc ízeiről és töltelékeiről kérdezgette a lányt, arról, hogyan temperálja a csokoládét, meg egy csomó olyan részletről, amelyre a legtöbb ember ügyet sem vetett.

Arra tipplelt, hogy a háború előtt szakács lehetett vagy tanár, talán cukrász, esetleg maga is csokoládékészítő mester, de a férfi soha nem árult el magáról semmit. Ahogy viszont ránézett, az már-már hátborzongató volt. Bensőséges figyelemmel fordult felé, de nem érzékien, mintha már találkoztak volna. Az is lehet, hogy művészember, aki a vonásait elemzi.

Csilingelt a csengő a bolt ajtaján, Marge pedig eltűnt a konyhába vezető alacsony lengőajtó mögött, ahol általában Celina az ideje nagy részét töltötte. Két héttel azelőtt, amikor a férfi Celina trüffeljeiről kezdett kérdezősködni, Marge tüstént megragadta az alkalmat, hogy összehozza őket, és kirángatta a lányt a konyhából, hogy bemutassa.

Azóta ez a nyájas tekintetű, udvarias férfi szinte mindennap megjelent a csokoládéboltban. Celina rámosolygott. Talán épp ma jött el az a nap.

– Jó napot!

– Buongiorno! – köszönt a férfi, és mély hangja az egész helyiséget betöltötte, csak úgy visszhangzott a csempézett falakon és a padlón. Arra a csodás énekesre emlékeztette a lányt, akit az anyjával hallott egyszer az operában. A férfi a barátjához fordult. – Ez az ifjú hölgy készíti a legfinomabb csokoládét egész San Franciscóban. Egy valódi csokoládémester lelke lakozik benne, aki tudja, hogy csak a legfinomabb alapanyagokkal érdemes dolgozni.

Celina érezte, hogy elpirul. A férfi valamelyik nap kifaggatta, mit tud az egyes alapanyagokról, aztán megvitatták a különböző közép- és dél-amerikai kakaóbabfajták előnyeit. A férfinak a venezuelai volt a kedvence, de szerette az ecuadorit is, egy bizonyos perui kakaóról pedig valódi áhítattal beszélt.

– Épp egy új málnás trüffel receptjével kísérletezem. – Kiemelt a vitrinből két tökéletesre formált trüffelt, apró ezüsttálcára helyezett fehér szalvétára tette, és megkínálta a két férfit.

– Megkóstolnák?

– Ez tényleg málna? – kérdezte tétován a magasabbik. – Nem eper?

– Nem bizony – felelte Celina.

A férfi zömök barátja sietve elfogadta a lány ajándékát.

– Grazie. – Meleg, megnyerő mosoly ült ki az arcára, bár a tekintete ugyanolyan fáradt maradt. A halántékától az állkapcsáig húzódó ijesztő, vörös hegek ellenére jóképű volt – még így is volt benne valami lenyűgöző. A lány viszonozta a férfi kurta mosolyát. Sok férfi és nő tért haza úgy a háborúból, hogy testén viselte a haza iránti szolgálat maradandó nyomait.

Ahogy a férfi barátja belekóstolt a csokoládéba, öröm csillant a tekintetében sötét szempillái mögött – mintha a csokoládé valamely varázslatos összetevőjének hatására Celina szeme láttára változott volna át. Átkarolta a magasabb férfit, és elvigyorodott.

– Igazad volt, Doki. Ez a legjobb trüffel, amit valaha ettem. És a legcsinosabb csokoládékészítő, akit valaha láttam.

– Én nem csokoládékészítő vagyok, hanem chocolatière.

A zömök férfi elvigyorodott.

– Mi is a különbség?

– A csokoládékészítő az, aki erjesztéssel csokoládét állít elő a kakaóból – felelte Celina. – A chocolatière viszont művész, aki a már feldolgozott csokoládéból készít kézműves édességeket.

Beszéd közben Celina félénken pillantott a magasabb férfira. Doki. Illett rá ez a becenév. Szelíd modora tényleg orvoshoz illett. Elgondolkodott, vajon szolgálatra hívták-e be, vagy itt praktizál a városban. Talán mindkettő.

– Okos fiatal hölgy. – A zömök férfi csodálkozva felnevetett. – Jól megmondta!

Celinát magával ragadta a férfi ragályos nevetése.

– Ne tedd próbára, Tony – figyelmeztette a barátját Doki kuncogva. – Hidd el, hogy tudja, mit csinál.

Doki megkóstolta a trüffelt, figyelmesen elemezte az ízét és az állagát. Celina lélegzet-visszafojtva várta a férfi véleményét. Látszott, hogy nagyon ért a szakmájához, ő pedig megbízott az ítéletében. A férfi végül összeillesztette az ujjait, és megérintette az ajkát.

– Pompás. Ez a mesterműve. – Elmosolyodott. – Eddig. De ennél még sokkal többre is képes lesz.

Celina arca lángolt, bár igyekezett leplezni, mennyire örül.

– Köszönöm. Ma egy másik recepten dolgozom. Talán holnap azt is megkóstolhatná.

– Sajnos nem maradhatok. – Doki a fejét ingatta, és a szeme megtelt szomorúsággal. Megfogta a lány kezét – most először. – Reggel elutazom San Franciscóból.

Mágneses volt az érintése, és Celina érezte, hogy végigfut rajta a hideg, mintha látomást látna. Pislogva emlékeztette magát, hogy mint annyian mások, akik a boltban megfordulnak, Doki is úton van valahová. Ő is csak átutazó. És nem, nem ő lesz, aki megváltoztatja az életét, ahogyan Marge képzelte. Micsoda ostobaság ilyesmit hinni. Érezte, hogy a hangja elszorul, de megköszörülte torkát.

– Örülök, hogy rátalált a boltunkra. És nagyon örülök, hogy megismerhettem.

– Én viszont visszajövök! – mondta Tony széles vigyorral, és próbálta magára vonni a lány figyelmét. – Sőt, veszek is egy dobozzal a legjobb kreációiból. – Vágyakozva vizsgálta az üvegvitrinben sorakozó csokoládékat, aztán megkérte a lányt, hogy válassza ki neki a legfinomabbakat. Doki is rendelt magának egy adagot az útra.

Miközben Celina becsomagolta a kiszemelt csokoládékat, és ügyes masnival lezárt szaténszalaggal kötötte át a dobozokat, Doki barátja az üvegnek támaszkodott, és minden mozdulatát figyelte. Amikor a lány rápillantott, látta, hogy a nyakában ezüstmedált visel, és Szent Kristóf, az utazók védőszentje van rajta.

– Sajnálom, hogy vizsgáztatni próbáltam – mondta Tony mély, zengő hangon. – Magam is odavagyok a jó csokoládéért.

– Komolyan? – kérdezte Celina, miközben Marge újabb ajándékdobozokkal sietett elő a konyhából. Bizonyára hallotta a beszélgetést, és most Tonyt akarta szemügyre venni. Celina visszafojtotta a nevetést. Marge még egy kis rózsaszín rúzst is feltett, és a haját is kisimította. Nem vesztegette az idejét, ha újabb potenciális udvarlót kellett behálóznia Celina számára.

– Hát hogyne – válaszolta Tony, és próbálta elkapni a lány tekintetét, miközben az a csokoládéjukat csomagolta. – Felismerem és értékelem a minőséget.

Marge sietve közbevágott.

– Akkor holnap is eljön, hogy megkóstolja Celina új trüffelreceptjét, ugye?

Miután a két férfi távozott, Celina játékosan megpaskolta Marge vállát egy törlőruhával.

– Hogy te mit meg nem engedsz magadnak!

– Miért is ne engednék? Fiatal vagy, tehetséges és gyönyörű, és rengeteg férfi fordul meg itt. – Marge a pultra támaszkodott, összekulcsolta kezét az álla alatt, és utánuk nézett. – Nekem elhiheted. A Doki elmegy. Ha egy ajtó becsukódik, egy másik kitárul. Észre sem veszed, és máris eltelt tíz év.

– Nem tudom, hogy Tony az esetem-e.

– Lefogadom, hogy nagyon szórakoztató. Te meg már azt sem tudod, hogy kell szórakozni! Á, ha húsz évvel fiatalabb lennék, esélyed sem lenne nála – mondta, és megrebegtette a szempilláit. – Annak az embernek kedves arca van, annyit mondhatok. És csak ez számít. Ráadásul jóképű is. Ne törődj a sebhelyekkel, drágám. A legtöbb fiatal lány úgysem képes erre.

– A sebhelyek nem zavarnak.

Marge rákacsintott, és oldalba bökte.

– A sebhelyektől olyan veszélyesnek látszik. Még szexinek is mondanám. Azt bizonyítja, hogy megáll a lábán, hogy életrevaló.

Celina érezte, hogy arcába szökik a vér. Egyik könyökét a Marge melletti dobozra támasztotta, és elgondolkodva megtámasztotta az állát.

– Szerintem minden hegnek és minden ráncnak megvan a maga története. Egyszerűen csak nem tudom, hogy Tony mennyire az esetem.

De azért volt valami a férfi élénk, sötét szemében, meg a nézése átütő erejében – emlékezett rá, hogy az apja épp így nézett annak idején az anyjára. Csalódott volt ugyan Doki távozása miatt, mégis azon kapta magát, hogy reméli, Tonyval még találkozhat.