Kincsesbolygó

Tudományos fantasztikus regény

Demeter Attila

2021

Publishdrive

Minden jog fenntartva

ISBN:  978-615-01-2574-9

Köszönöm Mészáros Melindának szorgalmas és lelkiismeretes munkáját, amivel segített a hibák gyomlálásában!

Zuhantak.

Ronda perspektíva. Elszáguldanak a csillag mellett, valahová a semmibe, ez alighanem csak megnyújtja a haldoklást, vagy belezuhannak a napba. Az utóbbi lehetőség kíméletlen, ám viszonylag rövid szenvedést jelent. Mind a két körülménytől irtózott.

William Millernek az almafa jutott eszébe, amelyről egyszer gyermekként lepottyant, mert letört alatta a vékony, korhadt ág. Akkor esett utoljára nagyot, csakhogy az a kudarc a legkevésbé sem hasonlított a mostani zuhanáshoz. A gyümölcsfáról pár méter után talajt ért. Kicsit fájlalta a derekát, mert azzal huppant a puha kerti buckákra. Szégyellte magát ügyetlensége miatt, még a sírását is visszafojtotta, annyira szégyellte. Most háromméternyi szabadesésnél sokkal több várt rá és két, vele utazó gyerekére, nagyjából nyolcszázmillió kilométer. Az almafa letört ágáról tizedmásodpercek után elérte a végállomást, az átázott anyaföldet. Most szerencsés esetben négynapnyi száguldás végén megkerülve a rendszer központi égitestét, a nap gravitációs parittyahatását kihasználva felgyorsulnak, és tovább vágtatnak a világűrben. Szerencsétlen esetben belepottyannak a több ezer fokos tűztengerbe, és rövid izzasztó szakasz után, hamuvá égnek.

– Kész az ebéd! – jelentette be Jessica, a nyolc szinttel feljebb duruzsoló fazekak mellől.

– Mindjárt megyünk! – kért tőle türelmet Will.

Jessica méltatlankodó, szigorú hangja csengett a hangszóróból.

– A leves alatt már így is újra bekapcsoltam a főzőlapot, a sültet nem melegíthetem újra, mert kiszárad.

Will dühös lett. Kedve szerint a padlóhoz csapta volna a csavarhúzógépet, de ha összetöri, azzal saját magának okoz bajt.

– Értsd meg, célbavettük a napot.

– Ide igyekeztünk, apa!

– Ne bosszantsd apát! – szólt bele a vitába Thomas, Jessica bátyja. – A naprendszert vettük célba, nem a napot.

Will bosszúsan vette tudomásul, a gyerekei megint civakodnak. Elejét vette a kialakuló veszekedésnek.

– Most arról beszélek, hogy belezuhanhatunk a napba, ha Tommal nem javítjuk meg a Klimstein hajtóművet

Egy másodpercig néma maradt a hangszóró, aztán újra megszólalt belőle a lány.

– Mennyi időnk van addig?

Will tovább dolgozott a fedél csavarjainak kiszerelésén, a fia válaszolt helyette.

– A franc tudja. Talán négy nap és néhány óra maradt a lángokba zuhanásig.

Jessica habozás nélkül válaszolt.

– Négy napig nem bírjátok ki kaja nélkül, szóval mindegy! Gyertek ebédelni!

A fedél utolsó csavarja koppant a padlón, William felsóhajtott.

– Máris indulunk! – nyögte, és keze fejével megtörölte a homlokát.

Jess szokványos űrhajós ebédet készített. Mélyhűtött áruból főzött zöldborsó levest, utána sült csirkét tálalt fel vegyes körettel. Minden fagyasztott alapanyagból készült – leszámítva a köret mellé adagolt majonézt, azt a hajóban velük utazó tyúkok alól kiszedett tojásból keverte.

– Mikor adsz végre friss fejes salátát a sülthöz? – kérdezte az ebéd végén, duzzogó hangon Tom.

– Ne nyafogj – utasította rendre a húga. – Ha lesz zöldségpiac a Dargán, külön a kedvedért leszaladok kis kosárkámmal, és bevásárolok a helyi földművesek legjobbjainak kínálatából.

– Ha egyáltalán elérjük azt a bolygót – hűtötte le ismét az alakuló vitát az apa. – Hagyjátok abba a civakodást! Ha megjavítjuk a hajtóművet, még akkor is bajba kerülhetünk a leszállásnál, mert a Bistor celláink kiégtek.

Jessica az asztalra könyökölt a tányérja felett.

– Varázsló vagy, apa! Eddig mindent megoldottál, ez is simán megy majd. Ismerlek.

– Közöttünk te vagy a javasasszony – csipkedte tovább Tom a lányt.

Jess sötét pillantással válaszolt a bátyja megjegyzésére.

William nyújtózott, majd felállt.

– Elég ebből! Dolgunk van.

Tom nyögve feltápászkodott, és indult az apja után.

Este tíz körül jöttek vissza a munkából. A ruhájuk könyékig olajos lett, a karjuk véresre karmolódott, a körmük alatt kosz feketéllett, az arcuk maszatos izzadságtól fénylett.

– Szent Naprendszer! – szörnyülködött a lány. – Hogy néztek ki?

– Dolgoztunk – sóhajtott alig hallhatóan az apja.

– Valami ősrégi benzinmotort szereltetek?

– Ne rinyálj, hugi! – mordult fel a bátyja. – Megyünk fürdeni, de előbb megvacsoráznánk, mert dél óta egy szelet müzli nem sok, annyit sem ettünk.

Jess eléjük tolta a tányérokat, és rakta ki a vacsora kellékeit.

– Legalább mossatok kezet!

William járt elöl jó példával. Tom megpróbálta észrevétlenül a nadrágjába törölni koszos kezét, a húga szúrós tekintete jobb belátásra bírta.

Vacsora után apa és fia betartották az ígéretüket, és megfürödtek.

Jessica rendet rakott az étkezőben, berámolt a mosogatógépbe. A konyhapultot támasztotta, és a csillagokat bámulta az ablakon keresztül.

Az apja ásítozva, pizsamában jött elő a fürdőszobából.

– Mit látsz, Jess?

– Semmit – felelte a lány. – Tudod, hogy nincsenek távérzékelőim.

– Pedig most örülnék, ha titkos csatornáidon segítséget hívnál nekünk.

Jessica ellökte magát a pulttól, és karba font kézzel állt meg az apjával szemben.

– Kitől kaphatnék segítséget? Egyáltalán tudhatjuk már, hogy van-e bármi nyoma az életnek ebben a rendszerben? Induláskor, mindössze egy címet kaptunk meg egy halvány megjegyzést: talán.

– Sajnálod, hogy idejöttünk?

A lány a fejét csóválta.

– Ugyan! Otthon megelégeltem már az egyhangú köröket.

William nézte a lányát a tompított esti fényben, és arra gondolt, hogy egy-két év elteltével pont olyan külsejű lesz, mint ahogy Katherin, a felsége kinézett ismeretségük kezdetén.

Katherin.

Már két éve nincs közöttük, de az emléke még mindig elevenen élt benne. – Ha nem történik meg az a szörnyű baleset, akkor most velünk utazna, és a két gyerek bizonyára békésebben viselné el egymást, mert Kathy békét teremtene közöttük.

Will pillantása végigfutott a lányán, hosszú, hullámos barna haján, szép ovális arcán, csillogó szemein, és finom vonalú ajkain. Aztán tovább lefelé a karcsú testen, a hosszú lábakon a zokniig, amelyben általában az űrhajó tökéletesen steril padlóját taposta. Katherin is folyton zokniban mászkált, és főiskolásként is kamasznak látszott, mint most Jess. A lánya már elvégezte az egyetemet, de ha úgy hozná kedve, mondhatná a korát tizennyolcnak. Persze, majd jön egy férfi, aki magának követeli. Aztán szül két-három gyereket, és kicsit felnőttesebb lesz, de sosem dagad kövérré, és megmarad karcsúnak, mint ahogy Kathy is az maradt.

Miután végzett a szemrevételezéssel meg a múlt felidézésével, folytatta a töprengést. Ha valamilyen csoda folytán megússzák a gépekben keletkezett műszaki hibát, és itt ragadnak a rendszerben, a lánya a különleges természetéhez talál-e maga mellé társat? Ha megússzák! Úgy sejtette, ez a legjobb opció, a választékból, ennél csak rosszabb kilátásaik vannak. Éppen csak megúszni a kalandot lehetséges, ennél többre aligha számíthatnak. A többi változat ennél is rosszabb.

– Túléljük? Apa!

Will felemelte a tekintetét.

– Látszik rajtam az aggodalom, vagy vájkálsz az agyamban?

– Tudod, hogy senkinek sem vájkálok az agyában. A családom tagjainak agya pedig különösen tiltott terület előttem.

– Jól van, ne sértődj meg! Rossz a kedvem.

– Messziről látszik.

Jess lejjebb csavarta a világítást.

– Majd’ eldőlsz a fáradtságtól. Feküdj le, és aludj! – tanácsolta az apjának. – Én még bekészítem reggelre a zsemlét a sütőbe, aztán lezuhanyozok. Jó éjszakát!

– * –

Aznap este Gyorsláb kapta a tűzcsiholás feladatát. Gyorsláb, ha szerencsés lesz, és nem kapja el az erdő réme, nem töri ki a nyakát egy szakadékban, és nem fullad bele a Tanoga tajtékjaiba, kézenegy vagy kézenkét hold elteltével párt választhat magának a törzs leányai közül. Gyorsláb – gyermeknevén Pula – kétkézenhárom nappal korábban nyerte el a felnőtt nevét, és legnagyobb sajnálatára az még nem jogosította fel a nősülésre.

Eddig senki sem tartotta számon ezeket az adatokat. Egyszerűen azért, mert rajta kívül csak egy ember akadt a törzsben, aki hozzá hasonlóan tudott számolni.

Az idő teltét nem követték nyomon, nem használtak naptárt. Az idő múlását látszólag alig érzékelték. Lényegében még azt sem sejtették, hogy az idő nevű dolog múlik körülöttük. Ismerték a tegnap, a tegnapelőtt, a holnap és a holnapután fogalmát. A régen és soká szavakat is használták, de konkrét meghatározás nélkül. Gyorsláb még Pula névre hallgatott, amikor gyerekes szórakozásból a dzsungel egyik fájának háncsába rovátkákat kezdett farigcsálni. Ott jegyezte fel a holdhónapok múlását.

Most azt számolgatta, hogy a félkéz pihenő után jár a tűzcsiholásával, eszerint még két vagy három alkalommal adja át a társának a tűzgyújtó pálcát, mire végre feltámad a mohos farönk vájatában szunnyadó Forró Szellem. Akkor megint kezdetét veszi a varázslat, a napon szárított fűszálak belobbannak, róluk felizzanak a száraz ágacskák. A megbarnult levelek, és a gallyakból rakott kupac lassan feléled, végül a forróság megpuhítja a felnyársalt húsdarabokat.

Ketten értettek a számoláshoz Gyorsláb és egy lány, Göndörhaj. Kettőjük közül Gyorsláb fogta fel hamarább a titkot, mit jelentenek a fiú által kitalált új szavak – ahogy egymás között mondták – a számok. Pula már kisgyermekkorban megismerkedett ezzel a titokkal, mindent megszámolt maga körül. Később megértette, hogy ha eljut a tízig, utána tovább is számolhatna. Egymás mellé rakott tíz kavicsot, majd utána tett még egyet, és valamit mondania kellet a tízedik után következőre. Látta, hogy ott van, de a kezén már elfogytak az ujjak, nincs mihez hozzárendelni azt a kövecskét. Kitalálta, hogy újra kezdi a számolást. A soron következő kavics már nem lehet az első, mert az a sor elején áll. A következő egyes előtt megemlítheti, hogy egy kezet, vagyis tíz ujjat már elfogyasztott a számolásra. Így született meg a kézenegy.

Okos társával, Göndörhajjal megértette, hogy ezzel a módszerrel simán tovább jutnak kézenkilencig. Ott megint elakadtak. A fiú két napig töprengett a megoldáson, és azt találta ki, hogy a kézenkilences után a kétkéz következik, aztán meg a kétkézenegy és így elszámolhatott egészen kilenckézen kilencig. Most itt tartott a töprengésben.

Agya a nehéz feladványon járt, közben két tenyere között fürgén pergette a gyújtópálcát. Végre felizzott a száraz moha, akkor könnyű fújkálással életre keltette a picinyke parazsat. A barátja, Kal, aki rövidesen felnőtt nevet kaphat, átvette tőle a feladatot. Ügyes mozdulatokkal és célirányos szuszogásával lassacskán rendes kis lángokká alakította az izzást. Rövidesen erősebben fellobbant a tűz, ekkor a száraz levelek tetejébe vékony ágacskákat dobott. Innentől pillanatok alatt lobogó fáklyává változtatott egy vastagabb faágat, azzal átnyúlt a kartávolságra épített máglyához, és felszította a tüzet.

Lángra kapott a rőzse, aztán a vastagabb ágak, és világosság gyúlt Gyorsláb fejében is. Felfedezte, hogy a számsornak valószínűleg sosem lesz vége, mert a kavicsok után mindig odadobhat a számsorhoz még egyet.

Beleremegett a gondolatba. A sornak mindig lesz folytatása, mindig mondhat eggyel nagyobbat, a korábban elhangzottnál. A könnyebb része maradt meg a leckének, nevet kell adni a sor azon tagjának, amelyiknél megakadt. Az addigiakat lezáró elem nevén még gondolkodhat egy ideig.

Korgó gyomra elterelte a figyelmét a számok rejtélyes várának építésétől.

Előző napon szerencse érte a törzset. A kőkésekkel ásott verembe sikerült becsalogatniuk egy kövérre hízott teplót, és annak a húsából ma jóllakhatnak. Ha ügyesen osztják be, még holnapra is marad belőle egy kiadós vacsorának való.

Göndörhaj a hús darabolásával foglalkozott, vele nem oszthatta meg a végtelenség ötletét, harmadik számoláshoz értőt pedig hiába keresne. Eltette hát későbbre új ötleteit

Gyorsláb általában szívesen forgolódott Göndörhaj társaságában, tetszettek neki a lány idomai. A felnőtt nevét adó hosszú, bodorodó haja, hátul a derekáig ért. Keble és a csípője ingerlően kigömbölyödött az eltelt holdak alatt, már az öregebb fiúk is megfordultak utána. Dereka kecsesen hullámzott, ahogy esténként a körtáncot járták a hűlőfélben hamvadó parázs körül, és ha néha félrelebbent az ágyékkötőnek használt állatbőr, a kivillanó látvány ingerlően lódította meg a fiúk fantáziáját. Gyorsláb sajnálatára valahányszor felnőttnek, erősnek vagy ügyesnek mutatta magát, Göndörhaj úgy átnézett rajta, mint a nyári eső apró cseppjein. Egyedül akkor ajándékozta meg figyelmével, amikor a számokról beszélgettek.

A fiú azon merengett, maga mellé hívhatná Göndört, ha meglepetésszerűen letenné a férfiassági próbát. Hamar belátta, erre nincs esélye. Még sokat kell erősödnie, mire kihívhatja az elővadászt egy párviadalra, és kipróbálhatja, hogy három versen keresztül talpon marad-e vele szemben. A lándzsahajítás már jól ment, megküzdött a késpattintással, de a nála sokkal erősebb elővadásszal még nem mert megmérkőzni. Pedig az elővadász alig látszott erősebbnek nála. Akadtak már bátor jelöltek, akik elbukták vele a próbát. Ezeken a próbákon a fiatalok úgy győzhettek, ha földre vitték az ellenfelet vagy a táncolók éneke közben három verset végigharcoltak. Az elővadász, Pula emlékezete szerint talpon maradt bárkivel szemben, de a férfiassággal járó jogokat egy idő után mégis rendre megkapta minden suhanc.

– * –

William és a fia két álló napig küzdött a Klimstein hajtóművel, míg úgy-ahogy sikerült megjavítani. További órákat igényeltek tőlük a Bistor cellák.

Este hatkor, a szokott időben szólt rájuk az étkezőből Jessica.

– Tudtok jönni, kajálni?

– Hagyd most a vacsit a francba – nyögte a bátyja.

Épp a Bistor cellákat töltötték fel elektrolittal. Már percek óta görcsbe álló karral és elmerevedett könyökkel tartotta a kannát a kádak felett. Kimerítő munka gázmaszkban és védőruhában, mozdulatlanul állni, míg a szelepeken átfolyik a szűrt elektrolit. A folyadék minden egyes cseppjére nagyon vigyáztak. Ha kiloccsan, a veszteség helyett az okozná az igazi bajt, hogy az elektrolit szétégetné a padlót, és az alattuk lévő helyiségben is átrágná magát mindenen.

– Menj fel a vezérlőbe! – utasította a lányt az apja. – Két perc múlva befejezzük a munkát, és tesztelned kellene a gépeket.

Jessica megtörölte a kezét a konyharuhában, aztán felsétált két emeletet a vezérlőig.

– Megjöttem – szólt bele a kommunikátorba.

– Mindjárt megvagyunk – válaszolta Tom.

A férfiak lezárták a kiegyenlítő kamra ajtaját, és visszamentek a hajtóműhöz.

– Az indítópult alján látsz egy ikont – vezényelt William. – Egy felröppenő, sárga madarat ábrázol.

Jess keresgélt egy ideig, mire rátalált a rajzra.

– Megvan. Mit csináljak vele?

– Azzal kapcsolhatod át a vezérlőpultot teszt üzemmódba.

– Ennél hülyébb ikont nehezen rajzolhattak volna ehhez – morgott Jess, és rákoppintott az ábrára. A Pult háttérszíne pirosról sárgára változott, ezzel egy időben néhány gomb eltűnt, továbbiak jelentek meg helyettük, a többi ikon felirata itt-ott más jelentésűre módosult.

– Szerintem sikerült átváltanom – tájékoztatta a kilenc szinttel lejjebb dolgozó apját.

– Helyes! Mi áll a nagy, kerek, zöld gomb alatt?

– Teszt indítása.

– Remek! – nyugtázta Will a jelentést. Olvasd végig a felső sor ikonjainak feliratát!

Jessica figyelmesen olvasta a szöveget, közülük kettőre reagált az apja. Az energiaszint hatvankét százalékára hümmentett egyet, a Bistor cellák töltöttségének harminchét százaléka azonban mérges füttyentést váltott ki belőle.

– A keservit! – mordult fel. – Hagyd abba a felolvasást, ez már csak vészleszálláshoz lesz elég. Nyomd meg a teszt gombot!

A lány teljesítette apja utasítását, mire az egész hajóban felvisítottak a szirénák, a vezérlőpult képernyője vörösbe burkolózott, és a normál világítás helyett pislákoló vészfények hunyorgása töltötte ki a vezérlőt meg a géptermet. Will hatalmasat káromkodott.

– Állítsd le! – kiáltott rá a lányára.

Jess rátenyerelt a nagy, kerek, stop feliratú gombra.

Megszűnt a szirénázás, a vészvilágítás helyét újra a normál fény vette át.

– Ez kevés lesz – aggodalmaskodott Tom.

– Ahhoz is alig elég, hogy elkerüljük a rendszer napját – morgott az apja, és újra benyitott a kiegyenlítő kamrába.

– Mit csinálsz? – kérdezte a fia.

– Manuálisra állítom Bistor tábornok találmányát, így az automatika nem blokkolhatja a fékezést, ha túlhevül a kiegyenlítő.

– Akkor a végére elpárolog a cellákból az elektrolit.

– Előfordulhat. Viszont élve leszállhatunk a Dargára – mondta Will, mintha befejezte volna a diskurzust, aztán halkan, szinte magának tette hozzá. – Ha szerencsénk lesz.

– Maradjak a vezérlőben? – érdeklődött aggodalmak között Jess.

– Maradhatsz. Ülj a másodpilóta helyére, döntsd hátra a széket, és szíjazd be magad!

– Értem.

William a cellák hőfokszabályzójához lépett, mindet ellenőrizte, aztán az egész berendezést átkapcsolta manuál üzemmódba.

– Ez nagyon veszélyes – ellenkezett bátortalanul Tom. – Tilos is.

– Nyugalom! Már szálltam le így. Kétszer egymás után ritkán sikerül az ilyen bűvészmutatvány, de annál még így is több esélyünk lesz, mint ha rábíznám magam az automatikára, és az meg a legveszedelmesebb pillanatban kikapcsolná az energiaelnyelőt. Az tudod, mit jelentene?

– Tudom! Vagy becsapódunk valamelyik égitestbe, vagy felkenődünk a falra az irdatlan negatív gyorsulástól.

– Világos. Miután ezt jelesre elmondtad, menj fel a vezérlőbe, és indítsd el a lassítást. A számítógépben megvannak az adatok, arra rábízhatod magad. A műszereket figyeld, és ha valamelyik eléri a száz százalékot, akkor szólj ide.

– Igen, apa! – Tom indult a lépcső felé.

– Most ne szórakozz a lépcsővel! – szólt rá a fiúra. – Használd a liftet!

Tom megnyomta a hívógombot.

– Te meg legalább a gázálarcot vedd fel! – kérte az apját. – Beleőrülnék, ha a következő kilencvenkilenc évben Jessica lenne az egyetlen beszélgetőtársam.

– Jól van! Menj már! – indította útjára Will, és kikotorta a szekrényből a gázálarcot. – Ezen keresztül nem hallhatod rendesen a válaszaimat, legfeljebb csak igenre és nemre korlátozódik a csevegésünk.

– * –

Norma izzadtnak és büdösnek érezte magát. Beletörődött abba, hogy Fred bezárta őt a fülkébe, ez szerinte is logikus ötlet tőle. Ha egy félórára kiengedné innen, és őrizetlenül hagyná, a mélyűri kommunikáción keresztül riaszthatná az apját, a családját, a rendszerközieket vagy akár az egész galaktikus armadát. Fred nyilván nem azért rabolta el, hogy ezt a hatalmas kockázatot vállalja.

A fogság felháborító, dühítő és igazságtalan állapot, de érthető, ha rázárja az ajtót. Abban már semmi logika sincs, hogy az emberrabló a bezártság mellé egyéb gyötrelmeket is kitalál. Valahányszor távozik az űrhajóból, kikapcsolja a klímaberendezést, és a bolygó meglehetősen forró éghajlatának hőségét rászabadítja a fogolyra. A lány abban is csekély észszerűséget talált, hogy kalóz a vizet is szigorúan beosztja, kiporciózza, mintha ebben hiányt szenvednének.

Az űrhajó kifogástalan állapotban ért talajt a bolygón, minden rendszere működőképes. Nincsenek energiaellátási gondjaik, és a cirkulációs rendszer valamennyi létfontosságú szolgáltatást biztosítja. A normális életfeltételek megvonása eszerint a különleges pszichés gyötrést szolgálja.

Az ajtón túlról döngő lépések hangja közeledett.

Nyílott az ajtó, és a résen Fred hajolt be.

– Éhes vagyok! Csinálj vacsorát!

Norma egyszer már megtagadta a vacsorakészítést, akkor duzzogásával saját magának okozott kárt. Fred megvonta a vállát, és visszacsukta rá az ajtót. Másnap estig aztán magára hagyta étlen, szomjan, és a fürdőszoba használatát is korlátozta, mert a vécéöblítéshez sem adott rendesen vizet. Most tehát a tökéletes szembehelyezkedés helyett engedett a banditának, de eltökélte, valahogy mégis kifejezi elégedetlenségét.

– Előbb megfürdök! – jelentette ki határozottan.

– Naponta egy fürdéshez kapsz vizet – felelte Fred. – Nekem édes mindegy, hogy vacsorakészítés előtt vagy lefekvéskor fürdesz.

– Rohadék vagy – sziszegett felé dühösen a lány.

– Tudom, már mondtad. – A férfi hangja egykedvűen csengett. – Igyekezz!

Norma tisztes távolságtartással ellépett előtte, és célba vette a fürdőszobáját. Míg a forró vizet szórta magára a zuhanyból, azon töprengett, miképp leckéztethetné meg Fredet.

A konyhában ráérősen pepecselt az ételkészítéssel. Fred türelmetlenül nyitott rá egy óra múlva.

– Meddig piszmogsz még?

– Szeretnél hideg pizzát enni?

A férfi dühösen csapott az asztalra.

– Megint pizza? Már mondtam a múltkor, hogy elegem van ebből a rohadt tésztából.

Norma megvonta a vállát.

– Te válogattad össze a raktárkészletedet, abból kapod a vacsorát.

Bármilyen alacsony hőfokra állította a sütőt a tészta megsült egy idő után. A lány két tányért lökött az asztalra, elfelezte a tésztát, és szétrakta. Mogorván leült megszokott helyére, és nekilátott a vacsorának.

Fred öt perccel később nézett be hozzá, és dühösen ordított fel.

– Te már lassan befejezed, nekem meg elfelejtettél szólni!

– A foglyod vagyok, nem a feleséged.

– Ha sokat okvetetlenkedsz, sort kerítünk arra is!

Norma fitymálóan nézett rá a tányérja felett.

– Megbánnád.

– Nagyon magabiztos vagy – morgott tovább a férfi tele szájjal.

– Áruld el végre, miért raboltál el! Utána talán lejjebb tekerem a magabiztosságomat.

Fred szájában megállt a falat, úgy meredt rá a lányra.

– Tényleg ilyen hülye vagy? A magamfajták miért rabolják el a gazdagok elkényeztetett kölykeit? Segítség nélkül találd ki, bogárkám!

– Adj inkább némi támpontot! Hátha eszembe ötlik a megfejtés.

– A váltságdíjért, drágaságom. Mi másért?

– Akkor még azt áruld el, mikor üzensz az apámnak a tarifáról, hogy mennyiért szolgáltatsz vissza neki?

A férfi elvigyorodott.

– Na, ezt majd akkor tudod meg, ha ennek elérkezik az ideje.

Fred nem a legzseniálisabb emberrablók közé tartozott, lényeges momentumokat hagyott figyelmen kívül. Sosem jutott eszébe, hogy megszámolja a konyhakéseit, pedig a hozzá hasonló botcsinálta gonosztevők általában tudják, ezzel bajokat előzhetnek meg.

– * –

A máglya lángjai lassan alacsonyabbá lettek, aztán egészen apróra töpörödtek. A törzs tagjai tülekedve kuporodtak le a forró parázs köré, mindenki a legjobb hely felé furakodott. Kezükben a nyársakkal általában guggoltak, csak a gyerekek ültek le a földre. Rájuk kevés hatást gyakorolt a felnőttek magyarázata, viháncoltak, lökdösték egymást, botjaikat a rátűzött szeletekkel közvetlenül a parázs fölött forgatták, és a nekik kiutalt, hús felszíne gyakran megpörkölődött, kesernyés lett, a belseje meg rágós maradt. A legkisebbek helyett a szülők vagy a nagyobb testvérek forgatták a nyársat.

A törzsfőnöknek járt a legjobb falat. Aki ezt vitatta, az a törzsfőnöki tisztséget is vitatta, vagyis magának igényelte. Utoljára régen vett elég bátorságot magának ahhoz ember, hogy párviadalra hívja ki Pungát, a vezért.

A varázsló és a főboszorkány nem élvezett semmiféle kiváltságot, ők a többiek között guggoltak, és nyújtogatták a botot a parázs fölé.

Nagy tüzet raktak, a lángok csitulása után az egész csapat megpuhíthatta a vacsoráját a parazsak fölött. Ez a máglyaépítés komoly tudást igényelt, külön tűzmester ügyelt az előkészítő munkára. A nehezét, a rőzse és a vastagabb ágak begyűjtését a fiatalok végezték, a boglyát Barak irányításával állították fel.

Az elejtett állatokat az asszonyok és a nagylányok tisztították meg és adagolták ki. Göndörhaj közéjük tartozott már három hold óta, régen elmúlt az a nap, amikor a főboszorkány észrevette, hogy nagylánnyá érett. Akkor fogadták be maguk közé a falka asszonyai, és azóta tanítgatták komolyabban az élelemmel való sürgölődésre, addig általában az előkészítés aprómunkájába vonták be. Akkoriban vizet hordott, kaparta az állatokról lenyúzott bőrt, elvihette a bűzös belsőséget a tábortól jó messzire. Az ehetetlen belsőséget igen mélyre temették el, az erre alkalmas gödröt kőkésekkel, botokkal ásták ki fárasztó munkával. Ha kevés földet dobáltak a hulladékra, a dögevők messziről kiszagolták a számukra csemegét jelentő maradékot, kiásták, és utána feldúlták a táborukat további ehető falatokat keresve.

Göndörhaj örült, hogy ezt a kellemetlen és alantas munkát most már mások végzik el. Nagylányként ott nyüzsöghet a tábortűz környékén, kőkésével vagdoshatja a húst, és közben pisloghat a férfiakra meg a hasonló korú fiúkra. Az idősebb férfiak nem érdekelték, a vele egyidősek után forgolódott inkább. Szívesen nézegette a barátját, Gyorslábat is, de ezt csak titokban tette. Úgy gondolta, ha a fiú a számolgatás tudományán kívül mást is megosztana vele, akkor tegye meg, ahogy a többi fiú is keres magának párt. Sok jelből gondolt arra, hogy Gyorsláb már felnőtt férfi lehetne, ha venné magának a bátorságot, és nekivágna a férfiassági vizsgának. Ennek a szertartásnak a misztikumától minden fiatal visszarettent, egyelőre tehát türelmesen várt, míg Pula kihívja egy verekedésre az elővadászt. Ez nem olyan kemény és véres viadal, mint a törzsfőnökségért folytatott küzdelem. A kihívónak legalább három vers idejéig talpon kell maradnia a vadásszal szemben. Az a három vers pedig jó sokáig tart, ha a lányok között senki sem sietteti a ritmust, nem vágja rövidebbre a sorokat, amíg a horda az éneket gajdolja.

Göndörhaj érzékelte a fiú feléje vetett lapos oldalpillantásait, melegséget lepte el tőlük a szíve tájékát, de színleg egykedvűen végezte tovább a dolgát.

A nyársra tűzött húsról sercegve lecsepegő zsír picinyke füstkarikákat eregetett a parázs felett, közben Gyorsláb óvatosan a barátnője mögé sündörgött. Látszólag véletlenül keveredett oda, és a lány igyekezett úgy tenni, mintha hinne ebben a sokadik véletlenben.

– Göndör! – szólította meg halkan a barátja. A lány elmélyülten forgatta tovább a nyársát.

Gyorsláb megismételte a megszólítást, és felületesen megérintette a lány vállát.

Göndörhaj összerezzent az érintéstől, és úgy tett, mintha váratlanul érné őt a fiú megjelenése.

– Mi van?

Pula krákogott egyet.

– Mit gondolsz? Jól elásták a gyerekek a dögevők csemegéjét?

Göndör megvonta a vállát.

– Nem az én dolgom ellenőrizni, mit csinálnak a kicsik – szívesen használta ezt a fogalmat, mióta odább került a kortól, amelyikben őt a kicsik közé sorolták.

– Csak kérdeztem – makogta a fiú. – Ha éjszaka az üvöltőkkel kellene viaskodnunk, akkor mindenkinek elhagyja a szemét az álomszellem.

Göndörhaj kényszert érzett, hogy kedveset mondjon a fiúnak.

– Megvédenétek az álmunkat, ebben biztos vagyok.

– Igen – felelte zavartan a fiú. – Már gyerekkorunkban is…

Szerényen elharapta a folytatást, a lány előtt nehezére esett a hencegés. Ettől függetlenül Göndör emlékezetébe mélyen beivódott egy eset, akkor Pula két bottal tartotta vissza a körülötte acsarkodó dögöket. A kelepcébe ejtett madarat vitte hazafelé a táborba, és elirigyelték tőle az üvöltők a lakomájukat. Gyorsláb kitartóan csépelte az utána kapkodó ragadozókat, aztán a tábor közelébe érve a nagy lármára megérkezett a horda vadászainak segítsége.

– Mi volt gyerekkorunkban? – kérdezte ártatlan ábrázattal.

– Semmi – dünnyögte lehangoltan Gyorsláb.

Csendben guggoltak a parázs mellett. Göndörhaj nem akarta igazán elkedvetleníteni a fiút, ezért barátságosan megkérdezte.

– Szerinted elég lesz a tepló húsa holnapra is? Kiszámoltad már?

– Számolgattam.

– És? Mi az eredmény?

– Igazából mást számoltam ki, és egyéb fontos dologra jöttem rá.

Göndörhaj szeme felcsillant.

– Mire?

– Azt hiszem, hogy a számok sora végtelen – adta elő a fiú az új felfedezést lelkesen.

– Végtelen? Az meg mi?

– Sehol sincs vége a sornak. Sehol és soha!

– Mindennek vége van valahol. – Göndör most nem azért ellenkezett, hogy csipkelődjön a fiúval, hanem mert tényleg nem értette a kifejezést. A szó: végtelen, kívül esett a használt fogalmak körén.

Gyorsláb nagy hévvel magyarázta.

– Vannak dolgok, amiknek nincs vége sosem. Mindig lesz egy nagyobb szám az előzőnél, és szerintem a számokon kívül sok minden végtelen.

– Még mi az, aminek sosincs vége?

A fiú hevesen gesztikulált, a mozdulattól majdnem lerepült a hús a kezében tartott nyársról.

– Vigyázz a vacsorádra! – figyelmeztette Göndör, és megfogta a nyársot tartó kezet. Az érintéstől egy pillanatra a lányban megint megrezdült valami. Gyorsan elengedte Pula erős ujjait. A fiú elsiklott a lány pillanatnyi zavara felett, tovább magyarázott.

– A vízpart kavicsaiból végtelen sok van, és szerintem az idő is végtelen – válaszolt a varázslatos pillanat előtti kérdésre a fiú. – Fogalmunk sincs róla, mikor kezdődött az idő, és szerintem mindig volt tegnapelőtt meg azelőtt. Erről senki sem mesélhet, mert vagy régen történt minden, vagy már elfelejtették azoknak a napoknak az emlékét.

Göndör még mindig nem értette.

– Most van vége az időnek, hiszen a végén járunk az eddig történteknek.

– Rosszul gondolod. Már most is utána vagyunk annak, ami az előbb az idő végét jelentette. Holnap biztosan még távolabb leszünk tőle, holnapután, meg azután is utána leszünk. Lehet, hogy nem látjuk meg, mert meghalunk, mégis lesz idő, és a gyermekeink abban fognak élni.

Göndörhaj apránként felfogta a lényeget, a gyermekek említése felkeltette a figyelmét.

– Miről beszélsz? Gyermekekről? Még szinte mind a ketten gyermekek vagyunk.

Ezzel felfüggesztette a beszélgetést, amúgy is egyre ínycsiklandóbb illatot árasztott feléjük a bot végén puhuló hús.

– Ne égessük el az ennivalónkat, gyere! – Megint megérintette Pulát, most a könyökénél. – Itt nagy a hőség, jobb lesz, ha a fa alatt leülünk, és ott esszük meg.

– Jó! – Gyorsláb engedelmesen követte barátnőjét a fa alá.

– * –

– Indíthatom a lassítást? – kérdezte Tom a vezérlőből.

– Khrgg – jött a válasz a hangszóróból.

– Elmondanád újra, apa?

– Khrgg – mordult egyet ismét a hangrendszer.

– Apa, kérlek! Vedd le a gázálarcot, amíg válaszolsz!

A hangszóróból apró neszek hallatszottak, utána szólalt meg Will.

– Előre figyelmeztettelek, hogy nem fogod érteni a szavaimat.

– Mégis tudnom kellene a választ.

– Várj harminc másodpercet, addig visszaveszem ezt a lélegzetelállító maszkot, és nekikészülök a manuális kontrollnak. Utána indíthatod a leállítást. Addig hallgatok, míg minden rendben megy, és nyugodtan csinálhatod a dolgodat. Ha érthetetlen szavakat hallasz, akkor blokkold a lassítást. Ez legalább félórán keresztül érvényes.

– Értem! – felelte a fiú. – Idő indul!

Jess hangosan számolta visszafelé a másodperceket. A nullával egy időben Tom rákoppintott a lassítást indító ikonra. Néhány pillanatig a rendnek megfelelően nem éreztek semmit, de a vezérlőpult ábrái között nyomon követhették a negatív gyorsulást jelző számot. Nagyon sebesen nőtt az érték, de a Bistor cellák megbízhatóan nyelték a lassulás következtében fellépő hatalmas tehetetlenségi nyomatékot. Kilenc nyugalmas másodperc után érezték meg az első lökést. Kis lökést, de az apró himbálózás a csekélységével is a gyatra működésre utalt.

– Apa most vette át a manuális szabályzást – közölte a húgával Tom.

– Reméljük, apa bírni fogja. Az űrhajó egyben marad, és a gyomrunk sem rohan elénk, ide a műszerfalra.

– Ronda látvány az összevérezett monitor – felelte Tom, és megkapaszkodott a szék karfájában. – Aztán gyomor nélkül roppant körülményes az élet – élcelődött.

Újabb két rándítást éreztek. A másodikba a hajó is belenyöszörgött.

– Ne csökkentsük a fékezőerőt? – kérdezte Jessica.

– Nem nyernénk vele semmit. Csak apának tartana tovább a kézi vezérléssel töltött idő.

Negyed órával később már szinte folyamatosan rázkódott körülöttük az egész mindenség, de a katasztrófához közeli állapotot sikeresen elkerülték.

– Minden rendben? Apa! – érdeklődött Jess.

– Hagyd – szólt rá a bátyja. – Minden figyelmét és erejét leköti a lamellák folyamatos rángatása. Nem ér rá velünk cseverészni.

Idegtépő negyedóra következett. Időközben hozzászoktak a folyamatos rángatózáshoz.

– Kacifántos dolog azokat a nyüves lamellákat úgy kiemelni az elektrolitból, hogy a nyomaték elnyelése szinkronban maradjon a lassulással – magyarázta Tom a húgának.

– Tudom, tesó – felelte Jess. – Nem tudok űrhajót vezetni, de ennyit már megtanultam a veletek való bolyongásaink közben.

Huszonkilenc percig tartott a fékezés. A harmincadik perc előtt a sebességük másodpercenként tizenhét kilométerre csökkent.

– Ennyi elég lesz! Apa! – kiáltott a mikrofonba Tom. – Háromra leállítom a fékezést! – Hangosan számolt hármat, és rácsapott a stop gombra. Egy utolsó rándulással nullára állt a gyorsulásmérő, és megszűnt a hajótest rángatózása is.

– Fékezés megszűnt, kiszíjazzuk magunkat! – jelentette a gépház felé az eredményt Tom.

– Apa! Hallasz? – kérdezte Jess.

Bizonytalan nyögés jött válaszul a hangszórókból.

– Rossz előérzetem van – morgott egyet Tom.

– Nekem is. Baj van apával.

Már álltak mind a ketten, amikor meghallották Will rekedt, bizonytalanul nyöszörgő hangját.

– Gázálarc nélkül ne lépjetek be ide!

– Már megyünk – felelte Tom.

– Gázálarcban – tette hozzá Jess.

Rémülten rohantak a lift felé. Mind a ketten tudták, hogy a gépteremben komoly baj történt.

– Egy emelettel feljebb is vannak gázmaszkok – ismertette a fiú a tényállást Jessicával.

– Szerencsére van ott mentőláda is.

A súlytalanság viszonyai között a lift hihetetlen gyorsan száguldott az űrhajó szintjei között, mégis lassú cammogásnak érezték, míg végre leértek a hatodik szintre. Pillanatok alatt a fejükre húzták a gázálarcot.

– Védőruha? – kérdezte Jess.

– Előbb nézzük meg apát! – vágta rá Tom, és rohant a lépcső felé.

Jessica felkapta a mentőeszközökkel tömött védelmi táskát, és futott a bátyja mögött.

Az apjuk addigra már elhagyta a kiegyenlítő kamrát, a gépterem és a kamra közötti ajtó bezárásával küzdött. Láthatóan rossz bőrben volt, és ereje végső megfeszítésével birkózott a súlyos vasajtó kallantyújával.

– Majd én! – mondta a fia, a hangja alig szűrődött ki a maszk alól. Vállal belökte a tokjába az ajtót, aztán a könyökével rátámaszkodott a kallantyúra. Sikeresen elzárta a bent terjengő mérges gázok útját.

Jess ledobta a táskát egy asztalra, majd kirángatta belőle az oxigénpalackot a hozzácsatlakoztatott gégecsővel és a könnyű maszkkal. Gyorsan az apja fejére húzta a rögzítő pántot, és megnyitotta a biztonsági szelepet. Nem kellett figyelnie a kiáramló oxigén mennyiségére, a szelep automatikusan szabályozta az adagolást.

– Vegyük le róla a védőruhát – javasolta a bátyjának. Ki kellene innen vinnünk, de ebben a szennyezett göncben felelőtlenség végighurcolni őt a hajón.

Védőkesztyűt húztak, aztán legombolták Willről a műanyag kezeslábast, és kihámozták belőle. Tom felnyalábolta az apját, Jess az egyik kezében a lélegeztető készülék palackját, a másikban a mentőtáskát tartotta, úgy indultak a lift felé.

– Miért vetted le a gázálarcot? – kérdezte az apját.

– Elromlott az a rohadt szelep. Akadozott a maszkban a levegőellátás – motyogta Will. Lassan erőre kapott a friss oxigéntől, de látszott rajta, nagyon rossz állapotba került.

– Mennyi ideig szívtad azt a mérgező levegőt?

– Pár percig – válaszolt halkan az apa. – Lehetett úgy negyed óra.

– Az rengeteg – morgott dühösen Tom. – Kórházban van a helyed, orvosok között. Mi sajnos nem vagyunk azok.

Az apa bágyadtan kókadozott a fia karjában.

– Hagyjatok aludni! – Will egyre erőtlenebb hangon beszélt.

Kiléptek a liftből, Tom alig bírta egyedül az apját, de erejét megfeszítve, kitartóan cipelte. A lakószinten működött a mesterséges gravitáció. Jess letette a táskát, emelte az apja lábát, igyekezett segíteni a bátyjának a cipekedésben.

– Hogy gyógyítsuk meg? – kérdezte aggódva.

– Hallgass! – szólt rá Tom.

Jess megértette a fiú ódzkodását. Nem tudja, hogy az apjuk mennyire van eszméletnél és mennyit fog fel a beszélgetésükből. A rossz hírt nem tárgyalhatja meg a húgával Will előtt.

Az ágyra fektették a férfit. William behunyt szemmel, látszólag eszméletlenül hevert az ágyon. Tom intett Jessnek, a folyosón folytassák az eszmecserét. Kimentek, és becsukták maguk mögött az ajtót.

– Készülj fel a szomorú valóságra! Tehetetlenek vagyunk. Egyetlen dologgal próbálkozhatunk az érdekében, a fájdalmai enyhítésével.

Jessica a szája elé kapta a kezét, és elfojtott egy hangos nyögést, szeméből két könnycsepp gördült le az arcára.

– Kérlek, ne kezdj hisztizni!

A lány nyelt egyet, és elkeseredve válaszolt.

– Most komoly a baj. Ilyenkor sosem láttál hisztizni.

Tom visszafojtotta indulatait.

– Igazad van. Bocs!

– Menjünk vissza, ne hagyjuk magára! – válaszolt Jess. – A fájdalomcsillapítást rám bízhatod, azt megoldom.

– Ezt reméltem. A többivel viszont te ne törődj, minden egyebet elintézek.

– * –

Fred szokásosan kemény léptei távolodtak, szinte az egész űrhajó beleremegett. Ez valószínűleg érzéki csalódás, hiszen a hatalmas jármű nem veszi át a férfi lépteinek hangját, csak Norma képzelete erősítette fel a hallott, halk hangokat.

Fred fülkéje közvetlenül a lány kabinja mellől nyílott, így magától értetődik, ha hangosnak tűnik a férfi neszezése.

– Hová a fenébe mászkál ilyenkor ez a gazember? – töprengett magában Norma. Fülét a kabin fémből és műanyagból készített falára tapasztotta. A szerkezeti részek előbb a lift motorjának zümmögését, később a zsilipkamra belső ajtajának halk sziszegését közvetítették felé.