Devney Perry

HAVEN RIVER RANCH

SUN

LIGHT

NAPFÉNY

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

1. fejezet

JAX

Az IGA parkolójában visszhangzó morgás mintha egy állat torkából tört volna elő.

– Hívom a zsarukat.

Mi a franc? Ahogy becsukódott mögöttem az élelmiszerbolt fotocellás dupla ajtaja, Carlát, a tulajdonost pillantottam meg. Egy másik nővel huzakodott, egy papírzacskókkal megpakolt bevásárlókocsi ellenkező széleit rángatták.

– Nem akartam ellopni – próbálta kiszabadítani a másik nő a kocsit. – Esküszöm. Kérem! Muszáj kölcsönkérnem. Vissza fogom hozni.

Carla felhorkantott.

– Azt hiszi, most hallom ezt először?

A pick-upom a parkoló ellenkező végében állt, de inkább a veszekedők felé indultam.

– Adja. Vissza! – Carla minden szó után olyan erővel rángatta a kocsit, hogy a másik nő majdnem felborult.

– Kérem! Most vásároltam be a boltban. Csak haza szeretnék vinni mindent. Csak három háztömbnyire lakom – Mutatta a kezével az irányt. – Tizenöt perc alatt megjárom.

– Nem hagyom, hogy ellopja a kocsit.

– Miért akarnám…

– Hölgyeim…! – Azonnal szünet állt be a huzakodásban, amikor a kocsi fémkosarára tettem a kezem. – Minden rendben?

– Nem, nincs rendben. – Carla kipirult arccal fordult felém. A bőre majdnem olyan árnyalatúra sötétedett, mint a haja. – El akarja lopni a kocsimat.

A másik nő szólásra nyitotta a száját, de végül csak mély levegőt vett, hogy lenyugodjon. Amikor felnézett rám, óriásit dobbant a szívem.

Gyönyörű barna szempár. Hosszú egyenes haj, csokoládészín, és olyan fényes, hogy megcsillant rajta a délutáni nap. Szív alakú, finom vonású arc, néhány szeplővel a csinos orr körül.

A mindenit! Ez meg kicsoda? Biztosan nem láttam még a városban. Egy ilyen arcot sosem felejtettem volna el.

– Gyalog jöttem a boltba. – Nyugodt, selymes hangon ejtette ki a szavakat. Minden egyes szótaggal a feszültség csökkentésére törekedett.

Ha bárki másról van szó, sikerrel is járt volna. De Carla sajnos… Carla volt. A józan ész nem tartozott az erényei közé.

– Azt hittem, műanyag szatyrokat kapok – folytatta a magyarázatát az ismeretlen.

Ó. Ez nagy hiba volt. Carla utálja a műanyagot.

– Utálom a műanyagot – fortyant fel Carla. – Árt a környezetnek.

A nő feltartotta az egyik kezét, de a másik továbbra is a kocsit markolta. – Ebben egyetértünk. De azt hittem, műanyag szatyrokat kapok, és egynél többet tudok fogni egy kézben, amíg hazasétálok. Ennyi papírzacskó nem fér el egyszerre a kezemben.

Hat zacskót számoltam a kocsiban, plusz egy tejes flakont.

– Pont önnél fizettem – emlékeztette a nő Carlát, a szépséges szempár együttérzést próbált kelteni. – Vettem egy fagylaltot a költözés örömére. Szeretnék hazaérni vele, mielőtt elolvad.

Carla csücsörített a szájával.

– Van egy ötletem. – Előtúrtam a tárcámat, és kivettem egy százast. – Carla, mennyibe fáj egy ilyen kocsi?

– Kétszázhetven dollár, plusz szállítási költség.

Hát persze hogy fejből tudta. Carla nem nevezhető higgadtnak, de a boltját vaskézzel irányította.

– Tessék. – Elővettem még két százast, és elé tartottam a pénzt. – Vedd úgy, hogy letét. Hazakísérem a hölgyet, aztán visszahozom a kocsit. Ha lelépek vele, vehetsz egy újat helyette.

– Rendben. – Carla olyan erővel kapta ki a kezemből a bankókat, hogy majdnem megvágott a szélük. Gyilkos pillantást vetett a nőre, aztán elviharzott.

– Uramisten! – Az ismeretlen végre elengedte a kocsit, és a halántékát kezdte masszírozni. – Nem is tudom, hogy dühös legyek vagy döbbenten bámuljak.

Halkan felnevettem.

– Carla néha kicsit túlzásba esik.

– Uhh… – Nagyot sóhajtott. – Minden egyes alkalommal ez vár rám, amikor vásárolni jövök?

– Áh. Korábban csak akkor láttam ennyire pipának, amikor rajtakapta a fiát tinikorában, ahogy óvszert próbált lopni a boltból. Máig felemlegeti neki, pedig tizenöt éve történt.

– Csak tizenöt? – Mosolyra húzódott a rózsaszín szája széle. Istenem, de csinos!

– Carla idővel biztos leszáll a témáról. Pár évtizedet kell várni rá, de nem szabad feladni.

Lesütötte a szemét, továbbra is halványan mosolyogva.

– Köszönöm!

– Igazán nincs mit.

– Nem kell hazáig kísérnie. Ígérem, visszahozom a kocsit.

– Carla biztosan figyel az ablakból. Nem merem magamra haragítani, szóval vagy engedi, hogy hazavigyem autóval, vagy együtt sétálunk odáig. De ha az előbbit választja, azonnal kioktatom arról, hogy ne üljön be idegenek autójába.

– Nem lesz rá szükség. Menjünk gyalog. De nem tudom, hogy helyes-e megmutatni egy idegennek, akivel a bolt parkolójában futottam össze, hogy hol élek.

– Jogos. – Halkan felnevettem. – Vannak referenciáim. A seriff közeli barátom. Idehívhatom, hogy beszámoljon a kifogástalan jellememről. De attól tartok, hogy a fagylalt miatt nem késlekedhetünk.

– Akkor a romlandó és olvadós dolgok érdekében kénytelen leszek megkockáztatni a sétát. – Megragadta a kocsi rúdját, és elindult a járdán. – Elnézést kérek ezért az egészért. Feltartom a vásárlásban.

– Semmi gond. Már végeztem a boltban. – Kivettem a lottószelvényeket a farmerem zsebéből, meglengettem előtte, aztán visszatettem őket a korábbi helyükre. – Van egy megállapodásom a nagypapámmal. Minden héten feladok neki egy-egy lottót a két benzinkúton és az élelmiszerboltban. Cserébe a nagymamám hetente egyszer-kétszer vacsorát főz.

– Akkor a nagypapája pénzt nyerhet, maga pedig ingyen eszik. Mit nyer ezen a nagymama? Úgy érzem, hogy ráfizet az egésszel.

– Nos… Meg szoktam ölelni, amikor vacsorázni megyek. – Felvonta a két tökéletes formájú szemöldökét. Közelebb hajoltam. – Nagyon jól tudok ölelni.

Halk nevetés tört ki belőle, a szeme sziporkázva csillogott. Gyors, természetes tempóban haladt.

A kocsi kerekei zörögve gurultak a betonon, elnyomva a cowboycsizmám koppanását. Túl gyorsan értük el az első háztömb végét.

Nem találkoztam senkivel, aki ilyen gyorsan tud sétálni. Általában kisebbeket kellett lépnem a nők mellett haladva. Ezúttal nem.

– Gondolom, ennek semmi köze a fagylalthoz…

– Ez a sétatempóm – közölte, és vállat vont. Az első sarokhoz érve mindkét irányba szétnéztünk, mielőtt átkeltünk az úton. Ismét a járdán voltunk, öles léptekkel közeledve a második kereszteződéshez.

De még nem akartam véget vetni a sétánknak. Nem ilyen gyorsan.

– Mondjon egy hazugságot!

Lelassított (siker!), és összevonta a szemöldökét.

– Tessék?

– Hazudjon! Kamuzzon valamit!

– Miért?

– Miért ne? A hazugságok érdekesebbek a csevegésnél.

– Még senki sem kért meg rá, hogy hazudjak neki. – Halvány mosoly bujkált az ajkán. – Rendben. Imádom a grillsajtot.

– Micsoda? – Megtorpantam. – Nem szereti a grillsajtot?

– Egyáltalán nem.

A szívemhez kaptam.

– A két dolog egyike, amit el tudok készíteni.

– És mi a másik?

– Reggeli vacsorára. Az ölelések és a palacsinta mestere vagyok. – És az orgazmusok leszállításáé, de azt inkább megmutatni szerettem a nőknek, nem dicsekedni vele.

– Még sosem hallottam vacsorára evett reggeliről – vallotta be.

– Komolyan? – Az állam majdnem a járdáig zuhant. – Még sosem evett reggelit vacsorára. Ez… felháborító.

– Sajnálom, ha csalódást okoztam. – Elmosolyodott, ezúttal szélesebben, és továbbsétált.

– Mondja el egy titkát!

– Titkok és hazugságok? Ez a legfurcsább beszélgetés, amit valaha folytattam egy idegennel. – Furcsa. De remélhetőleg felejthetetlen. – Nem szeretem a macskákat – jelentette ki rövid gondolkodás után.

– Maga egy valódi szörnyeteg – mondtam színlelt megdöbbenéssel, ismét a szívemhez kapva. – Carlának igaza volt. Tényleg el akarta lopni a kocsit, ugye?

Felnevetett, amitől teljesen átalakult a lénye. Mintha fény gyulladt volna benne, hogy kisugározzon az arcán át. Barna szeme felragyogott, arany- és fahéjszínű foltok váltak láthatóvá. Hibátlan fehér fogak villantak elő, és kipirult a bőre.

Ó, a francba!

Most már tényleg bajban voltam.

– Mentségemül szolgál, hogy allergiás vagyok rájuk – tette hozzá. – De szívesebben tartanék egy pókot háziállatként, mint macskát, pedig irtózom a pókoktól. Nem félek a macskáktól. Csak nem szeretem őket. Túlságosan önfejűek.

– És a kiscicák?

– Azok aranyosak. De nem annyira, mint a kiskutyák.

– Ezek szerint kutyabarát. Mit gondol a lovakról?

– Még sosem jártam a közelükben. – Nem evett reggelit vacsorára. Nem járt lovak közelében. Mindkét problémát orvosolni akartam.

De mielőtt meghívhattam volna a birtokra és egy vacsorára, egy halványbarna falú ikerházra mutatott. A második és harmadik háztömb valahogy még gyorsabban elröppent, mint az első. – Ide jöttünk.

Régebbi épület volt, frissen nyílt fűvel. A szomszéd beállóján lévő roncsautót leszámítva a környék csendesnek tűnt. Az út szemközti oldalán élő szomszédja felfújható halloweeni díszekkel tömte meg a kertjét.

– Gyorsan beviszek mindent – jelentette ki, megállva a bejárathoz vezető ösvény elején.

– Segíthetek valamiben?

– Nem, menni fog.

– Ahogy gondolja.

Talán majd behív valamikor. De idegen voltam számára, így nem erőltettem a dolgot.

Két gyors fordulót tett, mire teljesen kiürült a kocsi, aztán visszatért hozzám a járdán.

– Visszaviszem – jelentettem ki, és megfordítottam a kocsit.

– Magával tarthatok? Úgy tűnik, a becsületem a tét.

Ez az.

– Ha a becsületéről van szó, hogyne.

Elvigyorodtam, ahogy felvette a tempómat, és hagyta, hogy ezúttal én toljam a kocsit.

– Magán a sor. Mondjon egy hazugságot! – szólalt meg.

– Sosem hazudok.

– Ez volt a hazugság? Vagy azt mondja, hogy nem tud hazugságot mondani nekem, mert sosem hazudik?

Rákacsintottam.

– Ez nem igazi válasz – pirított rám a szemét forgatva. – Rendben. És mi a helyzet a titkokkal?

– Nincsenek titkaim.

– Mindenkinek vannak titkai.

– Nekem nincsenek. Pláne egy ilyen kisvárosban. – Itt mindenkinek a szennyese közszemlére téve lógott a kötélen, az enyémet is beleértve.

Az arcomat figyelve méregetett.

– Tényleg nem fogja bevallani?

– Mondtam már. Nem tudok hazudni, és nincsenek titkaim.

Mereven előreszegeztem a tekintetem, és próbáltam elfojtani egy vigyort.

Mikor flörtöltem így utoljára? Talán az egyetemen? Voltak édes csajok a városban, de nem igazán kellett flörtölni velük. A külsőm elég volt ahhoz, hogy ágyba vigyem őket. Vagy a vezetéknevem.

De ez szórakoztató volt. Igazi felüdülés. Valahogy más volt, mint a többiek. Igazi kihívás.

Ott és akkor semmi másra nem tudtam gondolni a meghódításán kívül. Még a nevét sem tudtam.

– Azt mondta, este fagylaltozni fog. Nem akar vacsorázni előtte? – tettem fel a kérdést. – A Szomjas Teknősben nincsen palacsinta, de a hamburgereik nagyon jók.

Némán lépkedett tovább.

A szívem minden lépéssel egyre közelebb araszolt a torkomhoz. Idegesség kerített hatalmába. Azt fontolgatja, hogyan pattintson le? Hosszú idő után először egy nő el fog utasítani?

Alaposan megváratott, a vacsorameghívásom ott lógott a levegőben, amíg vissza nem értünk az IGA parkolójába.

– A jó hírnevét kockáztatja, ha egy feltételezett tolvajjal szűri össze a levet – jelentette ki végül.

Ez az. Ez egy igen volt. Én igennek vettem.

– Vállalnom kell ezt a kockázatot. – Felé nyújtottam a kezem. – Jax Haven vagyok.

– Haven. – Pánikhoz hasonló kifejezés suhant végig az arcán, elkerekedtek a szemei. – Mint a Haven River Birtok?

– Igen… – Elnyújtottam a szót. A nevem többnyire javította az esélyeimet. Miért futott ki a vér az arcából?

– Ó! Hm… – Harapdálni kezdte az alsó ajkát, aztán hátrált egy lépést, majd még egyet. – Köszönöm. Azt hiszem, maradok a fagylaltnál. Örültem a szerencsének.

Várjunk csak! Micsoda? Mielőtt magyarázatot kérhettem volna, megfordult, és elsietett.

A bevásárlókocsit markolva, leesett állal bámultam utána, amíg el nem tűnt szem elől.

Ez mi az úristen volt?

Nem. Nemet mondott?

Félreértettem a jelzéseket? Flörtölni kezdtünk, nem? Mi a fene történt?

Pocsékra fordult a hangulatom, morózusan a helyére toltam a kocsit, bementem a boltba, és Carla felé nyújtottam a kezem a pénzemért. Amint a tenyerembe nyomta a százasokat, szótlanul a pick-upomhoz trappoltam.

A sértett egóm társaságában kihajtottam a birtokra. Aztán palacsintát készítettem vacsorára, és próbáltam nem gondolni a sötét hajú szépségre, akivel megoszthattam volna az estét.

– Meddig fog tartani? – faggattam Westet.

– Nem tudom. Úgy tíz percig.

Felsóhajtottam.

– Miért kell egyáltalán itt lennem?

– Mert az üdülő tulajdonosa vagy. – Rám pillantott a szeme sarkából. – Mi bajod van?

– Semmi – kamuztam.

A bátyám összevonta a szemöldökét.

– Akkor ne vágj pofákat!

– Mintha aput hallanám… – motyogtam.

Imádom Westet, de a kilenc év korkülönbség miatt néha a fiaként kezel, és nem testvérként.

A főépület előterében álltunk, az agancsokból formált csillár fényében. Mosolygós vendégek lézengtek körülöttünk, kávét és forró cidert kortyolgatva. Egy négytagú család állt a recepciónál, a bejelentkezést intézték.

Mindenki idegesítően boldog volt ezen a reggelen. Engem kivéve.

– Csak essünk túl rajta…

Aztán felnyergelem a lovamat, és kilovagolok pár órára. Talán a harapnivalóan friss levegőn és őszi napsütésben töltött nap segít kiverni a fejemből a nőt, akivel tegnap futottam össze a bolt előtt.

Az elutasítása reggel még jobban fájt, mint az előző nap, egész éjjel álmatlanul hánykolódtam, újra felidézve a sétánk minden egyes percét. Még a nevét sem tudtam átkozni, mert nem tudtam, hogy hívják.

Ő viszont ismerte az enyémet. És nagyon úgy tűnt, ezért kötötte fel a nyúlcipőt.

Volt egy barátnője, akivel korábban összejöttem? Talán a fülébe jutott, hogy az egyéjszakás kalandok híve vagyok, és nem kér belőle? De hogyan? Csak most érkezett a városba, nem? Vagy hírhedtebb voltam a szingli nők körében, mint korábban gondoltam.

– Hagyd abba! – csapott West a karomra.

– Mit? – mordultam rá.

– Ne vágj pofákat! Erőltess már egy mosolyt a képedre! Ez nagyon fontos Indyának.

Kivillantottam az összes fogamat.

– Pöcsfej – dörmögte.

Megpróbáltam mosollyá enyhíteni a vicsort, és eltüntetni a tegnap óta állandósult fancsali képet.

– Nem értem, miért van szükségünk menedzserre. Mondtam, hogy szívesen intézek mindent, amíg Indya szülési szabadságon van.

– Sok a tennivalód. Nekem is sok a tennivalóm. Olyan tempóban növekszik a vállalkozás, hogy muszáj bevonnunk egy külsőst. Sokkal könnyebb lesz az életünk, ha valaki itt lesz kéznél, és igazgatja az üdülő ügyeit.

– Rendben. – Összefontam a karomat a mellkasom előtt. – Remélem, nem próbál majd ugráltatni a pasas vagy a nő.

– Nő. Biztosan nem fog.

– Indya folyton ugráltat.

Kuncogni kezdett.

– Engem is.

West felesége az egyetlen nő a világon, akitől szó nélkül fogad el utasításokat. Talán a lányának is szót fogad majd, ha megszületik.

Hangok ütötték meg a fülemet a vezetői irodák felől. West megfordult, és széles mosoly jelent meg az arcán, amikor megpillantotta Indya göndör szőke haját.

Általában elkezdtem volna cikizni, amiért ennyire ellágyult a felesége közelében.

De padlóra ejtett állal nem tudtam megszólalni.

Indya mellett a Bolti Lány közeledett.

Gyönyörű. Vonzó. Ugyanolyan tökéletes, mint tegnap.

Ezt nem hiszem el…

Indya mosolya még ragyogóbbá vált, ahogy megállt West mellett.

– Fiúk, bemutatom Sasha Vaughnt, az új menedzserünket. Sasha, ő a férjem, West, ő pedig a sógorom, Jax. Mi hárman vagyunk az üdülő és a birtok tulajdonosai.

A hárman kissé túlzás. A tulajdonrészem eltörpült Westé és Indyáé mellett. De ez a részlet nem igazán számított. Csak a lenyűgöző barna szempár és a szeplős, tükörsima bőr látványa.

Sasha. Sashának hívják.

– Isten hozta! – West kezet rázott vele. – Örülök, hogy velünk fog dolgozni.

– Én is, Mr. Haven.

– West. Csak West – javította ki a bátyám.

– West. – Sasha udvarias mosolyt villantott rá, aztán felém fordult. A meglepetés vagy felismerés legkisebb nyoma sem látszott rajta. Érthető. Pontosan tudta, kivel fog találkozni reggel. Én?

Letaglózva bámultam rá.

– Örülök a szerencsének. – Felém nyújtotta a kezét.

Szóval ez volt a nagy terv? Úgy tenni, mintha a tegnap meg sem történt volna?

Jó. Belementem a játékába. Egyelőre.

– Én is örülök. – Amint egymáshoz értünk, bizseregni kezdett a bőröm. Az elkerekedő szeme alapján úgy tűnt, ő is érezte. Vigyorogva szorongattam a finom ujjakat az illendőnél pár pillanattal tovább, aztán elengedtem. – Isten hozta a Haven River Birtokon, Sasha!

2. fejezet

SASHA

Három hónappal később…

Konduló hang visszhangzott a zuhanyfülkében. Nem akart elhalkulni, mintha a kiutat kereste volna a csövek útvesztőjéből.

A kezem a hajamba túrt. Az ujjaim még samponosak voltak. A zuhanyból langyos víz hullott alá a meztelen testemre.

Aztán az sem.

– Ne. Ne, ne, ne!

A folyam csöpögéssé lassult.

– Uramisten! – Még le kellett öblítenem magam. – Gyerünk! – Oda-vissza forgattam a gombot. – Kérlek!

Elzár. Megnyit. Elzár. Megnyit. Semmi.

A víz maradéka gurgulázó hang kíséretében távozott a lefolyóba.

Felnyögtem, és a falnak döntöttem a homlokomat.

– Ezt nem hiszem el! Miért pont én?

Utáltam a zuhanyzót. Utáltam a házat.

Utáltam Montanát.

Libabőrös lettem, ahogy kihűlt a levegő. Kisiettem a fülkéből, törülközőt kanyarítottam magam köré. Aztán a lehető legtöbb vizet és sampont facsartam ki a hajamból, mielőtt magamra kaptam egy melegítőt.

Volt rá esély, hogy a víz később visszatér, de ha túl sokáig várok, elkésnék a munkából. És abban a pillanatban a munkám volt az egyetlen jó dolog az életemben. Nem késhettem el.

És az ottani női öltözőben volt egy garantáltan működő zuhanyzó.

Ezért gyorsan összegyűjtöttem a ruháimat, a hajszárítót és a sminkkészletemet, aztán bebújtam a hótaposó csizmámba.

Elképesztően hideg volt odakint. Majdnem szó szerint belém fagyott a lélegzet. Mire az autóhoz értem, máris jégdarabkák kezdtek gyülekezni a nedves hajamban.

Becsusszantam a Mazda volánja mögé, egész testemben remegtem a csontig ható fagyban. Csak másodjára sikerült betalálnom a slusszkulccsal a nyílásba. A motor köhögő hangot hallatott, de némi makacskodás után az autóm beindult. Felcsavartam a fűtést, de csak hideg levegőt fújt az arcomba, ezért inkább kikapcsoltam.

A hőmérő mínusz huszonhárom fokot mutatott.

Mi a fenét keresek itt?

Összedörzsöltem a két tenyeremet, aztán a szám elé tettem őket, hogy a leheletemmel melegítsem a bőrt.

Vacogó fogakkal vártam, hogy felmelegedjen az autó belseje, és amikor végre elolvadt a jég a szélvédőn, óvatosan kigördültem a hóval borított útra, irigy pillantást vetve az enyém mellett álló ikerházra.

A szomszédok valószínűleg még aludtak. Egész éjszaka ment a hangos, vad szex odaát, és ügyeltek rá, hogy az ágy támlája a lehető legtöbbször csapódjon neki a közös falnak. Szemétládák. Hajnali háromig csinálták. Én öt körül támolyogtam be a zuhany alá.

Muszáj lesz elköltöznöm.

Egy meleg helyre. Ahol csend van.

Ahol mindig van meleg víz.

De egyelőre Montana foglya voltam. Egy lepusztult házban éltem. El kellett viselnem az állandó fagyot. Csapdába estem, annyi téren, hogy már nem is tartottam számon.

De legalább az állásomra nem lehetett panaszom.

Lassan hajtottam végig Big Timber mellékutcáin, az országút felé tartva. Még nem igazán barátkoztam meg a hóban való vezetéssel, és a kétkerék meghajtású autóm egy görkorcsolyázó zsiráf kecsességével siklott a jégen.

A Haven River Birtokhoz vezető negyvenöt perces út nyomasztó élmény volt. Egyre kevésbé volt kedvem hozzá.

Amikor három hónapja ideköltöztem, még kellemes volt az ingázás. Jó volt kicsit egyedül lenni a messzeségbe vesző utakon. A környezetben gyönyörködtem, a hegyekig nyújtózó mezőket csodáltam.

Aztán lehullott az első hó, és az addigi kikapcsolódás rémálommá vált. Szinte már hiányoltam a kaliforniai csúcsforgalmat, ami pár hete őrült gondolatnak tűnhetett volna.

Elfehéredtek a kormányt markoló ujjaim, mire ráfordultam a lefagyott köves útra. De csak az üdülő kapuján áthaladva mertem fellélegezni.

– Sikerült.

Lehet, hogy nem lesz más sikerem ezen a napon. És meg kellett ismételnem a mutatványt hazafelé is.

Próbáltam kiegyenesedni, lassan felemelkedni a kormányról, miután szinte teljesen ráhajoltam. Az utolsó kanyarnál finoman lenyomtam a fékpedált.

Az egyik pillanatban az autó orra a köves út felé nézett. A következőben kicsúsztak a hátsó kerekek.

– A francba! – Pánikszerűen próbáltam ellenkormányozni.

Amivel persze csak annyit értem el, hogy az elülső kerekek is csúszkálni kezdtek.