Table of Contents

Az akasztott ember

I.

1. Szerda

2. Csütörtök

3. Péntek

4. Szombat

5. Vasárnap

II.

6. Szerda

7. Csütörtök

8. Péntek

9. Szombat

10. Vasárnap

III.

11. Hétfő

12. Kedd

13. Szerda

IV.

14. Csütörtök

15. Péntek

16. Szombat

17. Vasárnap

18. Hétfő

T. Sachsen

Friedrichstadti történetek No 1.

Az akasztott ember

© 2021 T. Sachsen

Korrektor: Farkas Sylvia Rebecca

Borító terv: T. Sachsen

Minden jog fenntartva. A szerző írásos jóváhagyása nélkül ez a könyv sem részleteiben, sem egészében nem sokszorosítható.

Második kiadás, Magánkiadás 2021

ISBN 978-615-81967-3-4

I.

1. Szerda

„Negyed tizenegy” – állapította meg magában, miután hanyagul ledobta a kabátját a fotel karfájára. A falhoz tolt asztalkához lépett, és töltött magának egy pohár whiskey-t. Nem mintha nem ivott volna már eleget, de megtehette, ezért meg is tette. Megtehette, sőt ennél sokkal többet is megtehetett volna, mert az átlag friedrichstadti polgárokhoz képest mondhatni fényűző luxusban élt. Ezt a luxust egyébként maga az amerikai hadsereg, egészen pontosan Charles T. Jackson ezredes biztosította a számára, szemet hunyva korábbi kis baklövése felett, vagyis, hogy azelőtt a Gestapo besúgója volt. Persze nem ő volt az egyetlen és nem is az utolsó, akinek ezt elnézték a szoros együttműködés reményében, de Friedrichstadtban egyeduralkodónak számított ezzel a státusszal, és ezt maximálisan ki is használta. Ezen az estén például a polgármesternél vacsorázott, közben persze összeszedett néhány apró információt is von Sturmról, aminek az ezredes biztosan örülni fog.

Miután töltött magának az italból, átsétált a szoba másik végébe a lemezjátszóhoz, és teljes hangerőre csavarva elindította az éppen fent pörgő lemezt. Mindegy, hogy mi, csak szóljon jó hangosan – a szomszédok úgy sem merik szóvá tenni. Valami háromnevű néger fickó énekelt egy andalító dalocskát valami kávéról és az ő tejszínjéről.

„A Reich alatt ez elképzelhetetlen lett volna” – futott át az agyán, és még tetszett is neki a gondolat, hogy most visszavághat az akkori propagandának, ami egyébként rühellt, de látszólag lelkes híve volt.

Lassú tánclépésekkel a kanapé felé indult, amikor váratlanul csend lett és sötét.

„Mi a fene? Megint megpiszkálták a biztosítékot?” – bosszankodott, eddig minden olyan kellemesen alakult.

A következő pillanatban erős, foghagymás kolbász és sör szaga ütötte meg orrát, majd egy balhorog. Elterült a szőnyegen.

Volker Gerhard az iratszekrényhez közel eső asztalnál ült, és szorgalmasan jegyzetelt. Az asztali lámpa élesen világította be az előtte fekvő papírokat, ahogy arcát és a szorgosan író jobb kezét is. Olykor, ha kissé előrébb húzódott, a mellkasa is a fényfürdő részesévé vált, amikor pedig elgondolkodva hátradőlt, úgy tűnt, mintha egy kísértet töprengene a széken. Ballal lapozott, jobbal írt, majd hirtelen hátradőlt és a helyiség túlsó falára akasztott hatalmas órára pillantott, amit az utcáról beszűrődő sápadt lámpafény világított meg.

„Negyed tizenegy – állapította meg magában, majd néhány másodpercig az asztalán felhalmozott iratokat méregette. – Mire hazajutok, lesz az éjfél is” – tette hozzá.

Ha egy kis plusz munkára vágyott, bizton számíthatott Klaus Becker felügyelő atyai jóindulatára, akinek az utóbbi időben – amióta Gerhardot Friedrichstadtba helyezték – szinte hobbijává vált, hogy az addig el nem végzett és nem szeretem feladatokat az újonnan érkező nyakába sózza. Ebben egyébként Volker Gerhard semmi rendkívülit sem talált, hiszen az előző helyeken is hasonló reakciót váltott ki feletteseiből, és különösebb agymunka sem szükségeltett ahhoz, rájöjjön, miért. A frontvonaltól biztonságos távolságban ténykedő lúdtalpasok – Volker ismert egy őrvezetőt, aki csak frontlógósoknak nevezte őket – ugyanis kissé nehezményezték, hogy egy vaskereszt lovagkeresztjével kitüntetett volt gyalogsági őrnagy ténykedik az osztályukon, így igyekeztek az illető életét a lehető legnagyobb mértékben megnehezíteni. Volker Gerhard egyébként még most is büszke volt erre a kitüntetésre, melyet egy protokolláris félreértés okán maga Heinrich Himmler adott át. Gerhard büszke volt, mert a háromévnyi hadifogolytábor és a bűnvádi eljárás – mely végül is azt állapította meg, hogy nem háborús bűnös – ellenére ő továbbra is úgy gondolta, jogosan szerezte azt a keleti fronton, és sem ’44 decemberében az Ardennekben, sem ’45 márciusában a Kárpát-medencében nem hozott rá szégyent. A lúdtalpasok, vagyis most már kollégák, azonban mintha még sértve is érezték volna magukat emiatt, mert ők inkább úgy vélték, Gerhard helye valami nagyüzem szalagsora mellett vagy egy szerelőműhely koszos udvarán lenne, nem egy tiszta irodában. Ennek volt köszönhető az is, hogy Gerhard kerek öt évig viselhette a segédnyomozói státuszt, és csak fél éve Göppingenben léptették elő, egy héttel azelőtt, hogy áthelyezték a pusztán ugródeszkaként szolgáló Weinsbergbe.

Volker Gerhard azonban nem haragudott rájuk, mert a hadifogolytáborban volt ideje megtanulni, mi a türelem, ahogy a keleti fronton megtanulta mit is jelentenek pontosan azok a szavak, hogy távolság, hideg, nélkülözés.

„Az ember a saját fajtájával legyen türelmes – mondogatta mindig, és igazából ezek a Becker-féle figurák sosem tudták kihozni a béketűrésből. – Az amcsik már más lapra tartoznak…” – fűzte tovább a gondolatait, ha ilyesmin merengett, de ezen az estén nem sok ideje volt merengeni. Becker felügyelőnek szerda délután ötkor – ezen a verőfényes májusi napon – ugyanis az a zseniális ötlete támadt, hogy Gerhard készítsen összegzést az elmúlt félév bűneseteiről… mondjuk szombat délutánra, hogy a hétfői értekezetlen már Becker elő is adhassa. Volker Gerhard tudta, hogy fél év a bűnügyi aktákat tekintve nem egy nagy idő, és Friedrichstadt sem egy züllött nagyváros, de azt is tudta, Becker ezt úgy képzelte, hogy készítse el az összegzést a napi ügyek mellett. Ami azt jelenti, hogy este hattól reggel nyolcig annyit dolgozhat rajta, amennyit csak akar.

A fiatal Jan Moltke persze rögtön felajánlotta, hogy segít, de Gerhard félórája hazahajtotta mondván, kettőjük közül legalább egyikük legyen másnapra kipihent. Moltke volt egyébként az egyetlen, akivel az elmúlt három hónap folyamán sikerült valamiféle viszonyt kiépítenie az itteniek közül.

– Házi feladat? – lépett be a nyitott ajtón egy egyenruhás, aki hatalmas bajuszt viselt az úgynevezett vastagbajuszok rendjéből, vagyis egy tömör és minden körülmények között szilárdan oldalra meredő fajtát. A bajuszköltemény a sovány archoz nem igazán passzolt, arról nem is beszélve, hogy mennyire ódivatú, de tulajdonosát ez láthatólag nem izgatta, mert ő még akkor kezdte el hordani, amikor igencsak népszerűnek számított, és ettől a fixa ideáljától sem a Weimari Köztársaság, sem Göbbels propagandája, sőt, még az amerikai megszállás sem tudta eltéríteni. – Jól jönne egy kávé, mi?

– De én főzöm – vágta rá Gerhard szinte azonnal.

A vastagbajusz alatt széles vigyor jelent meg, mert az öreg Schröder káplár pontosan tudta, hogy a Volker Gerhard-féle éjszakás kávéhoz valamiféle snapsz is dukál.

Gerhard felállt, kinyújtózott, majd lassú léptekkel a folyosó felé indult. Az öreg Schröder egy fejjel nagyobb volt nála, Gerhard ugyanis még alulról sem közelítette meg az áhított 180 centimétert. Ezért se választották be annak idején a Waffen-SS első páncéloshadosztályába, a Leibstandartéba, így került a Werhmacht védőszárnyai alá. Akkor Volker tajtékzott a dühtől, de így utólag nézve a dolgot, lehet, hogy még sem olyan nagy tragédia. Később persze már lett volna lehetőség, de addigra szépen felfelé ívelő karriert mondhatott magáénak, és az a 180-as szabály annyira sértette a büszkeségét, hogy már csupán dacból sem kérte az áthelyezését. Egyébként is valljuk be férfiasan, Volker Gerhard a maga 173 centiméterével, gyerekes testalkatával és kissé csapott vállaival legkevésbé sem emlékeztetett a toborzóplakátokon szereplő übermenschekre, annál inkább egy koravén, de még kölyökképű hitlerjugendre, aki jó pár ősz hajszállal és ránccal is büszkélkedhet. Az öreg Schröder játékosan egy barackot nyomott a csupasz állú Volker Gerhard kobakjára, amikor elhaladt mellette, mert imádta ugratni ezt a gyereket, majd katonás tempóban meneteltek az alagsori konyha felé. Ezt a tempót azonban már Gerhard diktálta, hiszen ő volt a rangidős frontkatona. Schröder káplárból különben is hiányzott mindenféle kezdeményezőképesség, ő a parancsot követők széles táborába tartozott, így szívesen igazodott bárkihez, akit feljebbvalójának tekinthetett.

2. Csütörtök

Amikor kilesett a párna alól, az ötéves Gréte fürkésző tekintetével találta magát szembe. A virágos ruhába öltöztetett, szőke kislány egy hozzáhasonló babát szorongatott és szigorúan méregette az ágyban heverő férfit.

– Anya, felébredt! – kiáltotta és kiszaladt.

Az általában szemfüles Gréte azonban most tévedett. Volker Gerhard még nem ébredt fel, csupán kinyitotta a szemét, hogy szembesüljön a külvilággal, majd fejére húzva a párnát aludt volna tovább. De csak aludt volna, mert nem sokkal később valaki finoman megérintette a vállát, miközben lágy hangon beszélni kezdett.

– Keljen fel! Itt van Moltke, magukért jött – mondta Frau Wolfner.

Volker megadta magát a sorsnak, lassan lehúzta fejéről a párnát.

– Sürgős? – kérdezte, hogy még pár másodpercet nyerjen.

– Maga Krause főfelügyelő küldte – válaszolta az asszony.

– Öt perc és megyek – bólintott Volker, de csak akkor kelt ki az ágyból, amikor Frau Wolfner már becsukta maga mögött az ajtót.

Beágyazott pizsamáját gondosan a párna alá csomagolva, megmosakodott, benedvesítette a haját, hátrafésült és megborotválkozott. Öt perc múlva öltönyben, egy rendőr nyomozóhoz méltó külsővel, bár kissé fáradtan lépett a nappaliba, ahol várták.

A fiatal Jan Moltke, egy karszékben ült, kezében egy kávéscsészét szorongatott, és amint megpillantotta Volker Gerhard nyomozó urat, azonnal felpattant. Volker intett, hogy üljön vissza, mert bármennyire sürgős az eset, egy csésze kávét azért ő is elfogyaszt. Az illető, aki miatt ez a nagy sietség volt, már bizonyára halott, vagyis nem fog neheztelni, a magas rangú rendőrtiszteket pedig nem akarta túl korai jelenlétével megzavarni.

Jan Moltke visszahuppant a székbe, majd belekortyolt a kávéba, letette a csészét az asztalra, és izgatott tekintettel figyelte a mindig higgadtnak tűnő Gerhard nyomozót. Moltke egy tősgyökeres friedrichstadti polgári család reménysége volt, huszonhárom éves szőke kékszemű, magas, arányos testalkatú, ugyanakkor félénk és igen művelt. ’45 elején egy hajszálon múlt, hogy nem sorozták be és vitték Berlinbe, de végül is szerencsére az egyesült amerikai-brit-kanadai egységek előrenyomulása gyorsabb volt, mint a behívóparancs. A lányok és odabent a gépírónők is gyakran incselkedtek vele, mert szerintük olyan édes, amikor elpirul. Moltke azonban még nem adta udvarlásra a fejét, mert először híres és a bűnözők körében rettegett felügyelő szeretett volna lenni. Az irodában eddig azonban csupa lóti-futi feladatot bíztak rá főként pincéri és kifutófiúi minőségben, pedig égett a vágytól, hogy megmutathassa, ennél sokkal többre is képes. Egyedül Gerhard nyomozó volt az, aki Moltke segédnyomozót nem sültkolbász-futárnak használta, amire Moltke igen büszke volt. Miután pedig egy éjjel beleolvasott Gerhard személyi anyagába – ami csak úgy őrizetlenül hevert Becker felügyelő asztalán –, és tudomást szerzett katonai karrierjéről a kevésbé dicsőséges végjátékkal együtt, még inkább tisztelte a nyomozót és hősként tekintett fel rá.

A másik karszékben doktor Ernst Wolfner ült, a ház ura, ő viszont csak bólintott. Dr. Wolfner jelenlegi, boldognak mondható második házasságát élte – az első Hamburg bombázásával szakadt félbe. A feleség, a jelenlegi Frau Wolfner viszont korábban a körülmények szerencsétlen összejátszása következtében két férjet is elfogyasztott, vagyis inkább csak temetett. Dr. Wolfner komoly emberhez illően szürkés öltönyéhez és szépen fehérített ingéhez vékony keretes szemüveget viselt, rövid őszes haja lazán hátrafésülve. Öltözékének egyedül rosszul megkötött nyakkendője kölcsönzött némi bohémitást, de ragaszkodott hozzá, hogy ő maga hajtogassa meg azt a csomót, és Frau Wolfner a családi béke érdekében nem ellenkezett – valójában azonban pontosan értette, hogy férje mi ellen lázad ezzel a csálé csomóval. A doktor szintén a Werhmacht kötelékében kezdte pályafutását, és akárcsak Volker Gerhard, ő is megjárta a keleti frontot, kitüntetés helyett azonban egy aknarepesz okozta idegsérüléssel tért vissza, ami annyit jelentett, hogy a jobb keze minden előzetes figyelmeztetés vagy különösebb indok nélkül remegni kezdett. Sebészi karrierje egyből meg is szakadt, és így lett belőle patológus, mert a hullákban sok kárt már nem tehet. Dr. Wolfner szürkés tekintetét várakozón fordította Volker Gerhard felé.

A doktor és a nyomozó ismeretsége úgy kezdődött, hogy Becker parancsba adta, Gerhard nézze csak végig annak a háromhetes vízi hullának a boncolását. Volker Gerhard végignézte, sőt, jegyzetelt is, ami később jól jött, mert kiderült, hogy dr. Wolfner kezének az írógép sem tesz igazán jót – valójában az idegsérülés miatt képtelen volt a folyamatos gépelésre. Ettől kezdve Volker Gerhard kopogta boncolási jegyzőkönyveket, aminek Wolfner és a nyomozatiak is egyaránt örültek. De csak két héttel később lett a vendégszoba lakója, illetve bérlője, amikor az előző helyéről az a szentfazék vénség kihajította. Az asszonyság szerint ugyanis Volker feltűnően kicsapongó életet él, folyton éjjel jár haza és mindenféle nőcskék – titkár– és gépírónők – hívogatják. Hiába is magyarázta a férfi, hogy egyszerűen ilyen a munkája. Volker végül is jól járt a cserével, mert itt kényelmesebb volt az ágy és finomabb az étel.

Frau Wolfner szelíd mosollyal az arcán nyújtotta át a kétharmadig töltött csészét.

– Köszönöm – bólintott udvariasan Volker, és kissé esetlenül megállt a szoba közepén.

– Volker éjjel megint kiabált álmában – újságolta Gréte, aki szerint túl nagy volt a csend a szobában.

– És mit mondtam? – fordult mosolyogva Volker a kislány felé.

– Johann, szerinted apánk büszke lenne, ha így látna? – Gréte mély hangon beszélt, igyekezett a felnőtt férfit utánozni. – Ki az a Johann? – kérdezte már Gréte-tónusban kíváncsian forgatva a fejét.

– Fogalmam sincs – vonta meg a vállát Volker kedélyesen, de minden önuralmára szüksége volt ehhez a mutatványhoz.

Jan Moltke persze tudta, ki az a Johann – ezt is abban az aktában olvasta. Johann Gerhard Volker öccse volt, aki ’43-ban dezertált, majd önkéntesként csatlakozott a kanadaiakhoz. Viszont hogy hol lehet most és mit csinál, azt még Moltke se tudta.

– Ha nem tudod, ki az, miért ordibálsz vele folyton? – faggatózott tovább Gréte.

– Lehet, hogy álmomban tudom, csak ébren nem – vágta rá a többször bevált választ Volker.

– Ez akkor is furcsa – állapította meg Gréte, és kétkedve csóválta a fejét.

„Már most jobb nyomozó lenne, mint a legtöbb odabent Becker osztályán” – mosolygott magában Volker Gerhard.

Bármennyire fontos is az ügy, Hans Krause főfelügyelő még sem tisztelte meg jelenlétével a holttestet, ami a csillárkampóján himbálózott. Az élénk szaghatások tekintetében egyébként már az is nagy teljesítmény, hogy a karcsú, mondhatni már-már nőies Becker ott volt, igaz a nyitott ablak mellett állt egy arcszesszel gazdagon átitatott zsebkendőt tartva az orra elé. Becker felügyelőt ezúttal is a szokott elegancia jellemezte, bár éles szemű megfigyelő azonnal észrevette, hogy milyen hisztérikusan szorongatja azt a bizonyos zsebkendőt.

– Csakhogy ideértek! – förmedt a folyosóról belépő árnyalakokra, dr. Wolfnerre, Gerhardra és arra a kis takonypócra.

– Siettünk, ahogy csak lehetett – válaszolta kimérten a doktor, majd a holttestet kezdte vizsgálgatni. – Egyértelmű az idegenkezűség – jegyezte meg némi szemlélődés után. Az áldozat szája ugyanis egy selyem nyakkendővel ki volt peckelve, a csuklóit pedig jó szorosan egy harisnyakötővel kötötték össze. A szagot is azonnal beazonosította. Az áldozat haláltusája közben nyilván kisebb és nagyobb dolgát is elvégezte, mielőtt az Úr színe elé járult.

– Nem sok nyom van, amiből kiindulhatunk – vetette oda Becker. – Az embereim szinte már végeztek is, csak magukra vártunk. – Egyetlen alkalmat sem mulasztott volna el, hogy szemrehányást tehessen. – Gerhard, maga a doktorral megy! Kímélje meg a fáradozástól, és tisztítsa le a testet, mielőtt nekilátnak! Az ügy kiemelt fontosságú, és szeretném még ma kézhez kapni a boncolási jegyzőkönyvet. Este hatkor Krause főfelügyelő és én az ezredeshez vagyunk berendelve, úgyhogy szedjék össze magukat! Moltke! Mit áll ott, mint egy faszent? Segítsen nekik leszedni azt… onnan…

És még mielőtt az onnan lejött volna, aminek egyenes következménye lehet, hogy a szagok még intenzívebbek lesznek, Becker a rémkirály vágtáját megszégyenítő gyorsasággal hagyta el a helyszínt.

A dolog persze nem ment olyan könnyen. Először szerezni kellett egy létrát a házmestertől, aztán a doktor előrelátó módon Moltkét több réteg ágyneműbe csavarta, mivel egy stabilnak látszó asztalon állva a fiatal segédet érte az a megtiszteltetés, hogy a testet a kötél elvágása után megtartsa. Gerhard, aki a kötelet elnyisszantotta, villámgyorsan a létra alján termett, és segített Moltkének a test megtartásában, aztán egy közrendőr segítségével a test végül a szőnyegre került. Az ágynemű tisztán maradt, de Moltke nem bánta, hogy bebugyolálták, és nem kellett csak úgy baráti ölelésben részesíteni a halottat. A többi simán ment, de amíg a halottszállítók megérkeztek, a doktor elszívott egy szivart a folyosón, Gerhard is rágyújtott, és közben Moltkével a nappalit kezdték vizsgálgatni, de nem nagyon volt mit, mert Becker emberei már mindent alaposan felforgattak és nem sok nyomot hagytak – illetve ők maguk túl sok nyomot hagytak hátra.

Az üres pohárból, aminek tartalma a szőnyegre ömlött és Becker egyik embere krétával még be is karikázta a folttal együtt, valamint a lemezjátszó állapotából, amit nem kapcsoltak ki, csak a tűt vették le a lemezről, így órák óta pörgött körbe és körbe, egyértelműnek látszott, hogy az áldozatott váratlanul érte a támadás, meglepték.

– Nem akarja megmosni a kezét? – fordult Volker Gerhard Moltkéhez.

Ez a kód annyit jelentett, hogy Moltke néz szét a fürdőszobában, Gerhard pedig a hálóban, ahová nagylelkűen vissza is viszi az ágyneműt. Erre persze nem volt felhatalmazásuk, ezért is kellett egy megfelelő indok. Gerhard alaposan átfésült a fickó ruhásszekrényét és a komódot, de nem talált semmit. Furcsa egy rablás, ahol ott hagyják az mandzsettagombokat és a gyémántberakásos nyakkendőtűt a fiókban, a többiről nem is szólva. Egyébként érdekes élményben is része volt, mert eddig csak a képes magazinokban látott férfiak számára készített bundát, de most megnézhette élőben is, akárcsak azt az igazán szép teveszőr kabátot. A komód alsó fiókjában viszont csupa női holmi lapult – bontatlan csomagolású selyemharisnyák, csipkével gazdagon futatott alsóneműk, miegymás. Gerhard egyből tudta, hogy ezt nem a lakás egykori tulajdonosa hordta, hanem azok számára tartogatta, akik éjszakánként melegítették fel az ágyát.

A lakáshoz tartozott még egy dolgozószoba és egy konyha is, de azokra már nem jutott ideje, mert a halottszállítók rosszhírükre rácáfolva meglepően korán érkeztek.

Avatatlan személyek gyakran esnek abba a tévedésbe, hogy a boncolást gyászos hangulatú eseménynek tartják. Ezt maga dr. Ernst Wolfner is így gondolta egész addig, amíg össze nem ismerkedett Volker Gerharddal. És talán Gerhard sajátos hozzáállása volt az, ami Wolfnert arra ösztönözte, hogy megváltoztassa az álláspontját.

Mert itt van például ez az eset. Volker Gerhard hűen követve Becker felügyelő utasításait, vagyis hogy boncolás előtt megtisztítja a holttestet, amit a következőképp végzett: behozz egy lemezlejátszót, mert a halott láthatóan igen muzikális volt, és feltesz valamit. Boncnoki öltözékbe bújva levetkőztetni az elhunytat, miközben Moltke számos grimasz kíséretében alaposan átvizsgálja a ruhaneműket – a felsőruházatot érthető okból kissé alaposabban, mint az alsót –, a zsebek tartalmát szépen leltárba veszi, de kissé csalódottan állapítja meg, hogy semmi sincs a bélésekbe varrva. Közben Volker Gerhard egy szappan és a slagból folyó víz segítségével tisztára csutakolja az elhunyt alfelét és együtt énekli a maga kellemes baritonján a lemezzel, hogy „Küß mich! Bitte, bitte, küß mich!” Ősrégi sláger, de meglehet, a halottnak is tetszett. Sőt! Lehet, hogy ez volt a kedvence! Ki tudja?

A doktor szerint, aki igen jól szórakozott és mindezt egy kellemes aromával füstölgő szivar társaságban nézte végig, inkább tűnt valamiféle varietéműsornak, melyben egy kezdő komikus és egy rutinos táncdal énekes lép fel, mint egy boncolás előkészületeinek.

Aztán persze volt komoly része is a munkának, a holttest vizsgálata és felnyitása, mely műveletnél Moltke önként vállalta, hogy kiugrik valami ételért. Az első alkalommal ugyanis annak rendje és módja szerint szépen kitaccsolt, és azóta se érezte magát elég erősnek ahhoz, hogy végignézze az eljárást, bár a holttestekkel szembeni viszolygását lassan kezdte legyűrni.

– Hol szokott ennyire hozzá? – kérdezte Wolfner annak idején, nem sokkal a vízi hullás eset után Volker Gerhardtól. Wolfner akkor ugyanis biztos volt benne, hogy az új nyomozó az első pár perc után öklendezve kirohan, akár a többi.

– A fronton – jött azonnal a kurta válasz. – A friss hulláknál könnyebb, mint amikor váratlanul egy tucat oszladozó tetembe botlik az ember – tette hozzá könnyedén Volker néhány másodperccel később, mintha csak a tavaszi kalapdivatról társalognának.

„És a hadifogolytáborban is jó volt a kiképzés” – ezt viszont már csak gondolatban csapta hozzá, mert valahogy arról a három évről nem nagyon szeretett beszélni.

Mindent összevetve dr. Wolfner szerint Volker Gerhard felbukkanása Friedrichstadtban a lehető legjobb dolog volt, ami történhetett, azóta, hogy feleségül vette Helenát. Pontosabban a lehető legjobb dolog a patológián – a rendőrőrsről, ugye egy orvos mégse nyilatkozhat.

Mire Jan Moltke visszaérkezett az ebédnek átminősített sült kolbásszal, mustárral, kenyérrel és a fejenkénti söradaggal, addigra az elhunyt – iratai szerint néhai Thomas Mayer – a számára kijelölt tárolóban pihent, és a jegyzőkönyv is elkészült. Az étkezést rövidre kellett fogni, mert kell némi idő, amíg Fraulein Bauer – vagy más jobb sorsra érdemes gépírónő – sokszorosítja.

Annyira azért nem siettek, hogy evés közben meg ne tárgyalják az ügyet – még ha hivatalosan ezt nem is tehetnék. A doktor az ilyen párbeszédekben általában csak néma megfigyelő volt, akkor szólt közbe, ha szakmai észrevétele lényeges információt tartalmazott.

– Meglepték – állapította meg Volker miután egy korty sört küldött a kolbászos kenyérdarab után. – De nem rablás volt.

Moltke teli szájjal bólogatott, majd miután lenyelte a falatot, amin annyit rágódott, ki is fejtette, miért ért egyet.

– Nem vitték el az óráját, se a gyűrűjét és a tárcája is tele volt pénzzel. A fürdőszobában pedig a tükör előtti polcon egy aranyborotva feküdt.

– Ez sokkal inkább tűnik kivégzésnek – vágta rá Volker. – Kötelet az árulónak! Valószínű, ha kissé jobban megpiszkálnánk Herr Mayer előéletét, találnánk egy-két piszkos ügyletet, és máris lenne gyanúsítottunk.

Moltke ismét bólintott.

Volker Gerhard váratlanul elhallgatott. Vajon Becker eljut-e a nap végén odáig, hogy az általuk megállapítottakat megfogalmazza, vagy marad a jól bevált, az idő minden kérdést megold taktikánál?

„Félő, hogy ez utóbbi mellett fog dönteni – gondolta Volker. – Akkor pedig sosem tudjuk meg, ki és miért ölte meg Herr Mayert.”

– Legalább ketten voltak – szólalt meg váratlanul Moltke. – Szerintem legalább két ember várt rá a lakásban – magyarázta átszellemülten, ez inkább csak amolyan megérzés volt a részéről, bizonyítékkal alátámasztani nemigen tudta.

– Igaza lehet – helyeselt Volker, mert szerinte a kivégzés módja is ezt támasztotta alá.

„Kik és miért ölték meg Herr Mayert?” – javította ki a kérdést.

A boncolási jegyzőkönyv végül Krause főfelügyelő asztalán kötött ki, de hogy odajuthasson, előbb át kellett futnia Gertrud Bauer ujjai között. Gertrud Bauer, a titkárnők gyöngye egyszersmind a főnök titkárnője – rossznyelvek szerint legalább hatvan éves – eddig négy jegyességen esett át és mind a négyet igen férfiasan viselte annak dacára, hogy vőlegényei menyasszonyi helyett özvegyi fátyollal ajándékozták meg. Az első még a Nagy háborúban, Verdunnél esett el 1916-ban, a második 1923-ban Münchenben, a harmadik a 1937-ben Spanyolországban, a negyedik 1944-ben Sztálingrádnál. Azóta Gertrud Bauer nem kísérletezett további jegyességekkel, elfogadta, amit a sors adott, nem kért se többet se kevesebbet. Mert akármit is állítanak azok a rossznyelvek, vagy egy születési anyakönyvi kivonat, Gertrud Bauer igenis vonzó nő volt. Csinos, elegáns, kissé Marlene Dietriches orgánummal – a sok cigarettától. Friedrichstadtban egyébként több lovagja is akadt, mégis a rendőrségen belül úgy tekintettek rá, mint egy tiszteletre méltó idős hölgyre, bár a gépíró lányok – Bauer csak nőcskéknek hívta őket – gyakran összesúgtak a háta mögött, rajta nevetgéltek. Krause főfelügyelő, Becker és a többiek tisztelettel beszéltek vele, ami olykor már szinte kínos volt, Gertrud Bauer ugyanis érezte magát annyira modernnek, hogy olykor-olykor elnézzen egy kis lazaságot.

Volker Gerhard akkor ismerkedett meg a Frauleinnal, amikor éppen kosarat kapott az egyik gépírólánytól. Volker ilyen ügyekben sosem volt túl sikeres, de azt már megtanulta, ha nem próbálkozik az ember, nem is lesz soha eredménye. Igaz, annak idején csak azért jegyezte el Gerdát, mert mindenkinek, akivel együtt vonult be, már volt menyasszonya. Nem is lepte meg túlzottan, amikor Gerda felbontotta a jegyességet, és hozzáment egy fickóhoz, aki lefizetett egy orvost, hogy olyan betegséget igazoljon neki, amivel megúszhatja a frontszolgálatot. Nem lepte meg és nem is rázta meg.

Szóval nem sokkal azután, hogy járatos lett a friedrichstadti rendőrőrs rejtett zugaiban, végzett egy előzetes terepszemlét, és örömmel konstatálta, hogy az a szőkésbarna, aki mindig az ablak melletti második asztalnál ül, nem csak szépen mosolyog, de pillanatnyilag szabad. Két nap kellett, hogy összeszedje a bátorságát, és a rá egyáltalán nem jellemző könnyedséggel, meg egy alibi aktával a lány asztalához lépjen.

– Arra gondoltam – kezdte, ahogy általában –, hogy elmehetnénk ma este valahová együtt vacsorázni.

Volker szinte hallotta a volt fronttársak harsány röhögését. Hogy lehet valaki ennyire béna? Egyenruhában persze sokkal könnyebb dolga lett volna vaskereszttel a nyakában és egy Mauserrel az oldalán, de így civilben egy sovány aktával eléggé sutának érezte magát.

– Nem érek rá – vágta rá a szőkésbarna jeges mosollyal az arcán. A hangsúly determinált, megmásíthatatlan visszautasítást tükrözött, mintha a lány azt is hozzá tette volna, hogy se holnap, se holnapután, egyáltalán soha sem.

Volker már barátságos viszonyban volt a vesztes helyzetekkel, de jobb szeretett elegánsan kiszállni, mint pusztán elkullogni.

– Talán rossz öltönyt választottam – kezdte. – Ha a sötétkéket veszem fel reggel, az passzolt volna a ruhájához és talán igent mond. De pechemre a barnát vettem ki. Milyen apróságon múlhatnak olykor a dolgok, nem igaz? – kacsintott a lányra mosolyogva és kisétált.

Azon a napon késő délután a főfelügyelőnek kellett néhány jelentést szervíroznia. Udvariasan köszöntötte a titkárnőt, de nem figyelte meg túlzottan, mert az irodából kiszűrődő hangokat igyekezett beazonosítani. Krause és Becker eszmecseréje folyt éppen odabent az aktuális üggyel kapcsolatban, ami hosszú percekig eltarthat, így kissé hátrébb lépett, és az ajtó mintázatát elemezgetve éppen a saját gondolataiban próbált elmerülni.

– Rajtam barna kosztüm van és ráérek este – szólalt meg váratlanul a titkárnő.

Volker először csak annyit fogott fel, hogy valaki beszél.

– Elnézést, mit mondott? – fordult az idősebb nő felé.

– Rajtam barna kosztüm van és ráérek ma este – ismételte Gertrud Bauer sejtelmes mosollyal az arcán. – Ne ijedjen meg, nem kell elvinnie vacsorázni – tette hozzá néhány másodperccel később. – Egyébként szépen kivágta magát. Le a kalappal, süße!

– Köszönöm! – bólintott Volker Gerhard, bár azt nem tudta, ebből a helyzetből, hogyan is vágja ki magát, valahogy azért csak sikerült. – Lefogadom, tud egy jó helyet! Már úgy beleéltem magam, hogy ma este kirúgok a hámból.

És Gertrud Bauer tudott! Egy zenés kis krimót, ahol az étel is kitűnő.

Volker-nak persze esze ágában sem volt ágyba dönteni a főnök titkárnőjét, de ki mondta, hogy egy nő és egy férfi csak egyetlen dolgot művelhet? Elég hamar kiderült, hogy szerencsére Gertrud Bauer sem akar többet egy jó vacsoránál, viszont szívesen megosztotta négy jegyessége történetét és cserébe roppant megértően hallgatta végig Volker Gerhard rosszul sikerült szerelmeit, köztük Gerdát. Miután együtt megállapították, hogy egyiküknek sem való ez a jegyesség dolog, pertut ittak, aztán megegyeztek abban, hogy továbbra is magázódni fognak – pusztán a rend kedvéért.

– Egyébként, ha legközelebb kinézi magának valamelyiket, amiről őszintén szeretném lebeszélni, előbb kérdezzen meg engem – javasolta Gertrud Bauer a borjúszeletek végeztével. – Különben is az a kis szőke, akivel ma próbálkozott, felügyelőnél alább nem kezd senkivel – tette hozzá.

Volker-t se ejtették a fejére, azt ő is tudta, hogy a lányok többsége jó parti reményébe dolgozik gépírónőként, de titkon azt remélte, hogy aki neki tetszik, arra ez pont nem igaz.

– Azt hiszem, egy darabig nem erőltettem a dolgot – jegyezte meg némi töprengés után.

– Az istenért! El ne kezdjen most nekem itt nyavalyogni! Inkább kérjen fel táncolni! – szólt rá a nő.

Gertrud Bauer ezt nyilván bíztatásnak szánta, de Volker Gerhard túl sokáig hezitált, mert máris az asztaluknál termett egy éltes lovag.