A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dr. Courtney Tracy: Your Unconscious is Showing – Take Control of Your Life with the 12 Steps of Consciousness. First published in the United States by St. Martin’s Essentials, an imprint of St. Martin’s Publishing Group

Copyright © 2025 by The Truth Seekers, LLC.

All rights reserved.

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Tillai Tamás

Fordította Farkas Veronika

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richard

Jaffa Kiadó · www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-212-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. · www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Bodhinak és Gwennek, a gyermekeimnek, akik nap mint nap inspirálnak. Egyikőtök mellettem fejlődött, a másikótok bennem, miközben megírtam ezt a könyvet.

Az apátokkal, Maxszel, életem megkérdőjelezhetetlen szerelmével együtt nektek köszönhetem, hogy életem minden egyes napján kicsit tudatosabb vagyok.

Köszönöm, hogy szerettek elsősorban emberként.

Megígérem, hogy én is így fogok tenni.

„Az itt leírt szavak csak ideák.
Meg kell tapasztalnod, mit jelentenek.”

– Szent Ágoston

Tartalom

Hálám

Felgyógyulni az emberi létből

Ki is az a Courtney Tracy?

Mi van ebben a könyvben?

A Tudatosság 12 Lépése

I. RÉSZ: AZ ÁRULKODÓ TUDATTALAN

1. Az új, háromrészes tudattalan

Jegyzetek

Hálám

Mindenekelőtt a férjemnek szeretném kifejezni mély hálámat, akinek a rendíthetetlen támogatása és szeretete jelentette számomra a biztos talajt és a menedéket. Amikor ez a könyv megjelenik, már a huszadik együtt töltött évünket fogjuk ünnepelni.

Ha nem lennél „te”, Max, én egyszerűen nem lehetnék „én”. Szeretlek.

A szüleimnek, Kennek és Deneennek, akiknek az életemet köszönhetem. Ti mindig hagytátok, hogy önmagam lehessek. Ti is önmagatok maradtatok, és mindnyájan elég jó lelkű, jól sikerült emberek vagyunk. Én mindig a ti kislányotok maradok. Jobban szeretlek titeket, mint hinnétek.

Tricia és Jeff, nektek is köszönöm a támogatásotokat és a szereteteteket, és azt, hogy lefektettétek az alapot, amelyre felépíthettem az álmaimat. (És a férjemet is köszönöm nektek. Csodálatos ember.)

Külön köszönöm Sammi Coolsnak: olyanná alakítottad az Igazságdoktor-utamat, amilyenre csak a te szíved és elméd volt képes. Te minden jót és szépet megérdemelsz. Érezz ezután is olyan mélyen, ahogy eddig; ez az erősséged.

Jessica Floresnek: köszönöm, hogy felvetted aznap a telefont, és utána is mindennap. Remélem, hogy én is évről évre megadhatom neked ugyanezt. Te vagy a legjobb barátom, aki valaha is volt, és nagyon büszke vagyok rád.

CeCe Lyrának, zseniális irodalmi ügynökömnek: te adtál nekem egy lehetőséget, és olyan szenvedéllyel és elkötelezettséggel kezelted a művemet, ami a legvadabb álmaimat is túlszárnyalta. A segítséged kulcsszerepet játszott ennek a kötetnek a megszületésében. Köszönöm, hogy bíztál abban, hogy valóra tudom váltani az elképzeléseimet.

Cerinek és Sarah-nak: nagyon köszönöm, hogy a pályázat- és a könyvírás elejétől kezdve egészen a végéig ott voltatok mellettem, és nagyvonalúan, türelmesen segítettetek megküzdeni a könyvkiadási hercehurca (és a saját életem) nehézségeivel.

Eileen Rothschildnak és a St. Martin’s egész csapatának azt köszönöm, hogy megértettétek az elképzelésemet, és bíztatok abban, hogy mindent kihozok belőle, amit csak remélhettek. A vállalkozásomba vetett bizalmatok komoly motiváció és büszkeség forrása számomra.

És mindazoknak szerte a világon, akik a legigazibb változatomat látják bennem: a ti elfogadásotok és támogatásotok ad erőt nekem ahhoz, hogy a legautentikusabb önmagam lehessek. Köszönöm, emberek. Annyira, de annyira örülök, hogy léteztek.

Felgyógyulni az emberi létből

„Nem tudok megváltozni.”

„Soha nem leszek képes uralkodni magamon.”

„Csak én lehetek ilyen.”

„Olyan nehéz embernek lenni.”

Igazad van. Embernek lenni nehéz. (De ami a többit illeti, abban tévedsz.) Én két igazságot fedeztem fel az emberi létezéssel kapcsolatban, amelyek elvezettek ahhoz, hogy megírjam ezt a könyvet. Nem akkor tanultam meg őket, amikor a mesterdiplomámon vagy a doktori fokozatomon dolgoztam a terapeutai képzésem során. A saját élettapasztalataimból származnak, és abból, hogy éveken át beszélgettem emberekkel, és hallgattam a történeteiket.

Ez a két igazság a következő:

1.     Sokan beleesünk abba a hibába, hogy borzalmasan bánunk önmagunkkal (és/vagy más emberekkel); méghozzá azért, mert

2.     általában fogalmunk sincs, hogyan működünk mint emberek. És ha önmagunkat nem értjük, a többi embert sem tudjuk megérteni.

Itt az ideje, hogy felgyógyuljunk az emberi létből.

Ez nem azt jelenti, hogy meg kell tanulnunk, hogyan ne legyünk emberek; azt kell megtanulnunk, hogyan lehetünk önmagunk jobb változatai, a lehető legjobb emberek. Azt jelenti, hogy felismerjük: nem kell mély traumákat átélnünk ahhoz, hogy bekapcsoljon bennünk a robotpilóta, és láthatatlan erők kezdjék irányítani az érzelmeinket és a viselkedésünket (bár a legtöbb népszerű pszichológiai cikk mást mond erről). Ez egyszerűen hozzátartozik az emberi létezéshez. És az ebből való felgyógyulás azt jelenti, hogy belátjuk – talán életünkben először –, hogy az emberi létezés a jelenlegi állapotában kaotikus és zűrzavaros.

Nézzünk szembe a tényekkel: embernek lenni összetett dolog. Olyan világban kell eligazodnunk, ahol az identitásunkat bizonyos előfeltételezések alakítják, amelyeket önmagunknak mesélünk be, és amelyeket gyakran mások vagy a társadalom szab meg. Olyan aggyal kell együtt élnünk, amely az automatikus gondolataival és ítéleteivel úgy hoz döntéseket a nevünkben, hogy mi nem is tudunk róla. Olyan életet kell élnünk, amelyhez hozzátartozik, hogy gyakran figyelmen kívül hagyjuk a testünk jelzéseit, legyen szó akár fizikai fájdalomban megnyilvánuló stresszről, akár azokról a zsigeri megérzésekről, amelyeket a „logika” kedvéért hagyunk figyelmen kívül. Például akkor, amikor a fizetése alapján választunk partnert, nem pedig abból kiindulva, hogy mennyire bánik velünk szépen.

Attól a pillanattól kezdve, hogy megszületünk, elkezd alakítani minket a társadalom, a családunk, a barátaink és a kulturális normarendszer, amelyben felnövünk (még maga az anyanyelv és a később tanult nyelvek is eleve meghatározzák, milyen fogalmakat tanulunk meg – egyes érzéseket csak egy bizonyos nyelv bizonyos szavaival lehet kifejezni). A világ és az emberek megmondják nekünk, hogy szerintük milyennek kellene lennünk – milyen szerepeket kellene játszanunk, hogyan kellene viselkednünk, és milyen elvárásoknak kellene megfelelnünk. De amikor az emberi természet valódi, alapvető lényegéről lenne szó, feltűnően nagy a csend. A legtöbb emberrel soha senki nem ült le megbeszélni, hogy mi zajlik benne – milyen tapasztalatok, gondolatok, érzések és viselkedések örvénylenek benne és formálják a belső és külső megnyilvánulásait. És így, gyakorlatilag segítség nélkül magunkra hagyatva kell megfejtenünk az élet titkát.

Ha egy olyan ember, akit soha nem tanítottak meg igazán „embernek” lenni, fel akar gyógyulni ebből, ahhoz többek között arra is szükség van, hogy megkérdőjelezze a kívülről kapott igazságokat, és feltegye magának azt a kérdést is, hogy valóban összhangban áll-e az élete a saját legmélyebb igazságaival és legfontosabb értékeivel.

Vizsgáljuk meg alaposan a mindennapi döntéseinket és választásainkat: valóban a mieink, vagy csak a múltunkból fakadó minták, amelyek korábbi tapasztalatokból származó, ismerős fájdalmat okoznak nekünk az itt és mostban? Hangolódjunk rá a testünk jelzéseire, hogy észrevegyük: a fizikai benyomások és érzelmek nemcsak háttérzajok, hanem létfontosságú információk, amelyek az egészség és a jóllét felé terelnek minket.

Ki is az a Courtney Tracy?

Én egy olyan nő vagyok, aki Dél-Kaliforniában született, két tizenéves kamasz lányaként, akik egymásba szerettek.

A szüleim sokat veszekedtek, soha nem házasodtak össze, és én szinte azonnal egy egyedülálló anya mellett találtam magam, aki segélyekből és étkezési utalványokból élt, és több munkahelyen dolgozott. Anyám a közép-amerikai származású katonaszülei fedele alatt próbálta felnevelni a másik apától származó kisöcsémet és engem – egy intenzív érzelmi világgal rendelkező, furcsán rugalmatlan, de mély gondolatokra hajlamos kislányt –, amennyire tudott.

Hétéves koromban kilencvenkilenc százalékot értem el a GATE-teszten – azon a vizsgán, amelynek alapján a gyerekeket „tehetségesnek” és „kiemelkedő képességűnek” minősítik az oktatási rendszerben –, de makacsul ellenálltam annak, hogy bevonjanak a tehetséggondozásba, mert az osztályterem túl világos volt, a tanár pedig túl hangos. Összepisiltem magam az órán (nem is egyszer), mert nem tudtam odafigyelni a testem jelzéseire. Soha többé nem akartam oda visszamenni.

Nyolcéves koromban azzal töltöttem a nyarat, hogy minden áldott nap nagyapám Háború és béke című könyvét olvastam – egy 1300 oldalas filozófiai elmélkedést a sorsról és a szabad akaratról a háborús Oroszországban –, újra és újra, és szó szerint semmi mást nem voltam hajlandó csinálni.

Tízéves koromban elvittek Disneylandbe („a világ legboldogabb helyére”), és egyértelműen ott éreztem magam a legrosszabbul életemben. Soha nem jártam még olyan ingergazdag helyen.

Tizenhárom éves koromra elvesztettem a szüzességemet, és rájöttem, hogy bizonyos szerek könnyedén megváltoztathatják az ember érzéseit, gondolkodását és viselkedését. És ez tetszett nekem.

Tizenöt évesen pedig, amikor belépett az életembe az a fiú, akit azóta már a férjemnek nevezek, végigcsináltam életem első elvonókúráját, mert képtelen voltam kontrollálni azt, ahogyan a testem, az agyam és az elmém kezelni próbálja az életet. Az elvonó részben sikeres volt, részben nem.

Hét évvel később, miután titokban összeházasodtunk, és még mindig nem tudtam kontrollálni a testemet, a férjem ultimátumot adott nekem (amiről még írni fogok ebben a könyvben), és ez örökre megváltoztatta az életem menetét. Ez volt az az év, amikor huszonkét évesen végre úgy döntöttem, hogy kezembe veszem a saját életemet, és ezzel elindultam a terapeutává válás útján is.

Most, tizenkét évvel, négy vállalkozással, négy diplomával, két gyerekkel és egy hosszú ideje tartó, sikeres házassággal később, nyugodtan mondhatom, hogy már képes vagyok kézben tartani önmagam és a saját életemet, méghozzá olyan mértékben, amit soha nem tartottam volna lehetségesnek. Nem vagyok tökéletes, de, mint azt hamarosan meg fogod tudni, nem ezen múlik, hogy jobban legyen az ember.

Üdvözöllek. Dr. Courtney Tracy vagyok, a Dél-kaliforniai Egyetem szakképzett klinikai szociális munkása, és a Kaliforniai Egyetem klinikaipszichológia-doktora. Több mentális egészséggel foglalkozó cég tulajdonosa vagyok, több nonprofit szervezet igazgatótanácsában dolgozom, és díjnyertes tartalomkészítő is lettem, akit több mint 2 000 000 ember „Az Igazság Doktora” néven ismer az interneten. Azért osztom meg veled az általam ismert igazságot, hogy neked is segítsek megosztani a te igazságodat, és ezzel már sok-sok ember életét megváltoztattam.

Azért lettem terapeuta (olyasvalaki, aki átsegít másokat a mentális nehézségeiken), mert gyerekkoromban semmi másra nem lett volna olyan nagy szükségem, mint arra, hogy megértsem, mi zajlik bennem, valamint hogy hogyan segíthetnék magamon úgy, hogy azzal ne okozzak fájdalmat se magamnak, se más embereknek. Felvilágosításra és a gyakorlatban alkalmazható tapasztalatokra lett volna szükségem – pontosan arra a két eszközre, amelyeket ebben a könyvben neked megadok.

Én azért lettem terapeuta, mert olyan világban élünk, ahol az embereknek szükségük van terapeutákra – egy olyan világban, amely gyorsabban változik, mint azt a testünk képes lenne kezelni, ahol több a félelem, mint amennyit az agyunk képes lenne feldolgozni, és az álmaink valóra váltásának több a korlátja, mint a lehetősége.

Dr. Courtney vagyok, és azért vagyok terapeuta, mert tudom, hogy embernek lenni nehéz, és nem lenne szabad hagyni, hogy ezt bárki egyedül csinálja végig.

Mi van ebben a könyvben?

Ebben a könyvben egy kétrészes utazást mutatok be.

Az első részben megváltoztatom az elképzeléseidet arról, hogy mit jelent embernek lenni – részletesen kifejtett, kutatásokkal alátámasztott bizonyítékokkal arra nézve, hogy sokkal kisebb a befolyásod önmagadra, mint gondolnád. De ne aggódj, a második részben bemutatom a Tudatosság 12 Lépését – az eszközt, amellyel megnövelheted a kontrollod mértékét önmagad és a döntéseid felett. Az első rész olyan, mintha a legjobb barátod (egyben a terapeutád) pszichológia tankönyve lenne, a második rész pedig használati útmutatóként szolgál az életed megváltoztatásához – segít észrevenni a rossz szokásaidat, még azokat is, amelyekkel nem vagy tisztában; tervet készíteni a változtatáshoz, korrigálni a múltbeli hibáidat, majd megosztani az új ismereteidet másokkal, hogy ugyanúgy segíts nekik, ahogyan én neked. Ebbe a könyvbe mindent beletettem, amit tudtam, mindent, ami valaha is segített az ügyfeleimnek és nekem.

Ha tanultál pszichológiát, néhány gondolatot ismerősnek fogsz találni ebben a könyvben, míg mások újnak tűnhetnek, vagy olyan magyarázatok fognak szerepelni mellettük, hogy könnyen meg tudd érteni őket. Más tudományterületekre is támaszkodom, a fiziológiát, az idegtudományt és a filozófiát is beleértve (ne félj, ez a könyv ezzel együtt is egyszerű, szórakoztató és figyelemre érdemes olvasmány lesz). Remélem, hogy a stílusommal és azzal a móddal, ahogyan ezeket az információkat bemutatom neked, valamint az életem személyes részleteivel, amelyeket közben megosztok veled, én is hozzájárulok ehhez azokkal a klinikusokkal és kutatókkal együtt, akik eredetileg kidolgozták a bemutatott elméleteket és fogalmakat.

A 12 lépés során kérdésekre kell majd válaszolnod, gyakorlatokat kell elvégezned, és végül meg kell tapasztalnod, milyen érzés igazán élni, megismerni önmagadat, és saját döntéseket hozni. A gyakorlati feladatok többsége a tudományban és olyan terápiás modellekben gyökerezik, amelyek bizonyítottan csökkentik azokat a gyakori problémáinkat, amelyekkel az emberi létezés során szembesülünk (szorongás, depresszió, stressz, impulzivitás, eltávolodás, traumareakciók). Akit érdekel, az a Jegyzetekben is megtalálhatja a szóban forgó kutatások és megfigyelések linkjeit.

Szerintem ez a kötet az első olyan könyvek közé tartozik, amelyek az összes benned zajló rejtett folyamatot érintik – a tested működésétől kezdve az automatikus döntéseken át, amelyeket gondolkodás nélkül hozol meg, egészen addig, ahogyan a tapasztalataid és az élettörténeted megváltoztatják a viselkedésedet. Bár maga az információ nem feltétlenül „új”, úgy vélem, hogy a felfogásom az lehet, és meg vagyok győződve róla, hogy ez segíteni fog neked.

Miközben ezeket az oldalakat olvasod, megismerhetsz engem, és eközben én segítek neked megismerni önmagadat. A nézőpontok cseréje lesz, amelynek során az én történetem, reményeim szerint, arra ösztönöz majd téged, hogy te is elmondd valakinek a sajátodat, és megtanítsd neki azokat a lépéseket, amelyeket hamarosan én is megtanítok neked, hogy tovább terjeszthesd ezeket az információkat. Hogy miért? Nos, Dan Brown fogalmazta ezt meg a legjobban:

„Az igazságnak hatalma van. És amikor az igazat halljuk, még ha nem értjük is, érezzük, hogy az igazság rezonál bennünk… együtt rezonál a nem tudatos tudásunkkal. Talán nem megtanuljuk az igazságot, hanem… felidézzük… visszaemlékszünk rá… ráismerünk arra, ami már ott van bennünk.”[1]

A Tudatosság 12 Lépése

1. lépés –

Ismerd be: a tudattalanod olykor átveszi a kormányt, és az irányítja az életedet.

2. lépés –

Higgy abban, hogy létezik egy jobb, tudatosabb változata annak, aki „te” vagy.

3. lépés –

Előre megfontoltan kötelezd el magad a tudatosság mint a változás eszköze mellett.

4. lépés –

Vizsgáld meg a tudattalanod káoszát, amire eddig nem figyeltél.

5. lépés –

Légy őszinte: oszd meg a tudattalan mintázataidat egy másik emberrel.

6. lépés –

Készülj fel: csinálj egy listát azokról a módszerekről, amelyekkel a tudattalanodat kezelni szeretnéd.

7. lépés –

Most jön a munka: kezeld tudatosan a tudattalanodat.

8. lépés –

Vállalj felelősséget: sorold fel azokat az embereket, akiknek ártottál a tudattalan megnyilvánulásaiddal.

9. lépés –

Aktívan tedd jóvá a tudattalanod által okozott károkat.

10. lépés –

Rendszeresen figyelj oda magadra; a tudattalan mintázatok nagyon erősek tudnak lenni.

11. lépés –

Folyamatosan tágítsd és módosítsd a tudatosságról alkotott képedet.

12. lépés –

Megvolt a tudatos fejlődés? Akkor jó. Most segíts valaki másnak is ugyanebben.

I. RÉSZ

ÁRULKODÓ TUDATTALAN

1.

Az új, háromrészes tudattalan

Mielőtt terapeutává váltam, elviselhetetlen alak voltam.

Ezzel nem azt akarom mondani, hogy a terapeuták nem lehetnek elviselhetetlenek, mert… igenis lehetnek. De ha manapság megkérdeznél, hogy mivel foglalkozom, azt mondanám, „terapeuta vagyok”. Ha tizenöt évvel ezelőtt kérdeztél volna meg, azt válaszoltam volna, hogy „elviselhetetlen alak vagyok”. Ez normális válasz? Nem. De a legtöbb dolog, amit akkor gondolunk, érzünk, mondunk és teszünk, amikor még nem gyógyultunk fel, még nem vagyunk tisztában azzal, hogyan működünk, és amikor még öntudatlanul is védekezünk a lehetséges sérülések ellen, nem normális. Akkor semmiképpen, amikor arról van szó, milyen életet is szeretnénk igazából.

Az elviselhetetlenek úgy tesznek, mintha a kezükben tartanák a kontrollt. A terapeuták tudják, hogy nem tartják.[1]

Gyermekkoromban arra vágytam a legjobban, hogy én irányítsak. De több mint tíz éven keresztül én voltam a „kontrollálatlanság” mintaképe. Őt hívd fel, ha jól akarod érezni magad egy kicsit, mondták rólam – és nem abban az értelemben, ahogyan a terápiától érzi magát jól az ember, hanem abban, ahogy az ágyban. Neki írj, ha kábítószerfüggő vagy – nem azért, hogy segítsek leszokni, hanem hogy hozzásegítselek a kábulathoz. Akkoriban nem törődtem az emberekkel, és önmagammal sem törődtem.

A középiskolában tanultam először pszichológiát. Valahogy egy emelt szintű pszichológiaórán találtam magam (azon az órán, ahova az „okos gyerekek” jártak), ahova reggel hétkor, húsz perccel felébredés után elvonszoltam magam, miután kifelé lógtam egy darabig a barátom autójának ablakán a saját hányásomat bámulva, és azon gondolkozva, hogy „tegnap este akár meg is halhattam volna”. Egyáltalán nem éreztem át, milyen komoly dolog majdnem meghalni – ha az ember whisky-kólát iszik egy nagy adag ecstasyra és az olcsó gyorskajára, annak általában nincs jó vége.

Kihúztam valahogy a főiskoláig, de az első néhány szemeszterem fejlődéstörténete úgy nézett ki, hogy míg eleinte úgy ájultam el, hogy autók ablakán lógtam kifelé, később autók alatt tettem ugyanezt (nem tudom biztosan, melyik lehetett biztonságosabb; az biztos, hogy egyik sem volt az). Huszonkét évesen, egy vad, kábszeres buli után, ahol ismét begináztak, és ismét majdnem meghaltam, borderline személyiségzavart diagnosztizáltak nálam. Ez a diagnózis az egész életemet megváltoztatta. A borderline személyiségzavar, röviden BPD olyan rendellenesség, amelyet instabil kapcsolatok, instabil énkép és instabil érzelmek és megnyilvánulások jellemeznek.[2] Impulzivitás. Promiszkuitás. Öngyilkosságra való hajlam. És mélységes félelem attól, hogy az ember elveszíti az irányítást önmaga felett. Bingó! A húszas éveim elején maradéktalanul illett rám ez a címke.

Ez és a középiskolai fiúm – aki most már a férjem – ultimátuma mély vágyat keltett bennem a változásra. De nem maga a fiúm általános ultimátuma váltotta ki belőlem, ami úgy szólt, hogy „Változz meg, vagy elhagylak!”. Hanem hogy amikor ezt nekem szegezte, én azt hallottam ki belőle: „Változz meg, vagy elveszíted a legcsodálatosabb embert az életedben!”, és ezt nem akartam. Ekkor néztem először a lelkem mélyére. Először voltam hajlandó kimondani azt, hogy „Bármennyire is úgy gondolod, hogy kézben tartod az életed, eléggé elcseszted. Készen állsz rá, hogy változtass rajta?”. És készen álltam.

Akár egy új diagnózis, akár egy ultimátum, akár az az egyszerű vágy vezetett el ehhez a könyvhöz, hogy jobbá akarod tenni az életedet, akár valami más, én örülök, hogy itt vagy. Ez a könyv a változásról szól. A kontrollról szól. Arról szól, hogy annak ellenére is úgy döntesz, dolgozni kezdesz magadon, hogy ez félelmet kelt benned. Annak ellenére is, hogy úgy érzed, minden ellened dolgozik. És úgy fogunk nekilátni, hogy megfigyeljük azokat a részeidet, amelyek elrejtőztek. Azokat a részeidet, amelyeknek a létezéséről talán nem is tudsz. Azokat a belső rendszereidet és funkcióidat, amelyek eldöntik (mármint amelyek a legnagyobb szerepet játsszák ennek eldöntésében, legalábbis egyelőre), hogy mit gondolj, mit érezz, és hogyan viselkedj.

A pszichológia tudománya évtizedeken át ferde szemmel nézett azokra az emberekre, akiknek BPD diagnózisuk van. A pszichológusok sokáig tudatosan elutasították a hozzám hasonló kliensek kezelését (néhányan mind a mai napig így tesznek). „A bordeline-osok olyanok, amilyenek, és mindig is olyanok maradnak.” Bármilyen szörnyen hangzik is ez, nem alaptalan vád. Az emberek hajlamosak kerülni a kemény diókat, és olyasvalakinek segíteni a változásban, akinek a viselkedési mintázatait alapvetően a túlélési ösztön, a szorongás és a félelem határozza meg, kimondottan kemény dió.

Ugyanakkor nem csak mentális (vagy fizikai) betegségben szenvedő embereknek válhat kontrollálhatatlanná a testük, az agyuk és az elméjük. A legtöbb gondolatunkat, érzésünket és megnyilvánulásunkat a tudattalanunk (a tudatosságunkon kívül eső részünk) irányítja, ami azt jelenti, hogy gyakran nem is mi döntjük el igazából, mit gondolunk vagy érzünk, vagy hogyan viselkedünk. Lehet, hogy ez üres kifogásként hangzik, de nem az. Ez az igazság.

A tudattalanod nagyon erős – sokkal erősebb, mint a tudatod (az a részed, amelynek tudatában vagy). Azért nem tudunk megszabadulni olyan szokásoktól, amelyekről szívesen lemondanánk, olyan megnyilvánulásoktól, amelyek ártanak nekünk és másoknak, olyan gondolatoktól és érzésektől, amelyekre egyáltalán nem vágyunk, mert a testünk, az agyunk és az elménk tudat alatt megpróbál megvédeni és életben tartani minket. A tudattalan szempontjából a túlélés a cél, nem a boldogság.

Valószínűleg te is a tudatos döntéseiddel definiálod magad: azokkal a döntésekkel, amelyeket „te” hoztál meg, azokkal a gondolatokkal, amelyeket „te” gondoltál, és azokkal az érzésekkel, amelyeket „te” éreztél. Azzal a személlyel, akihez hozzámentél, azzal az állással, amelyre jelentkeztél, azzal a meghívással, amelyet visszautasítottál. Számos elméletalkotó próbálta megvizsgálni és feltárni a tudatunk és a tudattalanunk közötti kapcsolat lényegét (hogyan befolyásolja az, aminek nem vagyunk tudatában, azt, aminek igen), és általában alapvetően egyet szoktak érteni egy bizonyos kérdésben: abban, hogy a tudattalanunk irányítja a gondolataink, érzéseink, viselkedésünk és kilátásaink legalább 95 százalékát.[3] Mégis a tudatosságunk szokta learatni a babérokat.

A Time magazinban megjelent, „Miért vagy mindig nagyrészt tudattalan”[4] című cikkben így jellemezték a tudattalan és a tudatos közötti kapcsolatot: A tudatos lényed olyan, mint egy nem túl okos cégvezető, akinek a beosztottai (az összes tudattalan részed) végzik el az összes munkát és az összes információbegyűjtést, majd átadják a cégvezetőnek a dokumentumokat, hogy ő írja alá őket. A cégvezető csupán elhelyezi rajtuk a kézjegyét, de ő kapja az összes elismerést.

Én is évekig ezt csináltam a saját testemmel, agyammal és elmémmel, azt leszámítva, hogy én azt hittem, menő egy olyan cég vezetőjének lenni, amelynek az alkalmazottai folyamatosan a lábukat lógatják – nos, nem az. És valószínűleg te is ezt csinálod; a tudattalanod munkájáért vállalod a felelősséget, akár jól végzi a dolgát, akár nem.

Elsősorban te vagy felelős az életedért. És te vagy a legcsodálatosabb ember a saját életedben. Megérdemled, hogy változtass a saját érdekedben. Megérdemled, hogy olyan ultimátumot adj magadnak, amilyenre már régóta szükséged lenne. Megérdemled, hogy bebizonyíthasd magadnak, nem igaz, hogy egyszerűen „ilyen vagy” és „mindig is ilyen leszel”.

Íme egy igazság: bármilyen okos és kompetens is az emberi faj, még mindig nagyon ösztönösek és impulzívak vagyunk. És egy másik igazság: te is a kezedbe veheted azt, ami nem a te kezedben van, és ez a könyv megtanítja, hogyan teheted ezt meg.

Egyesek szerint semmi szükségünk az elviselhetetlenekre. Ezzel nem tudok teljesen egyetérteni. Néha érdekesebbé és szórakoztatóbbá teszik az életünket. És tudod, ki a legelviselhetetlenebb most az életedben? A tudattalanod. Az a nyomorult folyton felbukkan, soha nem hagy békén, teljesen át akarja venni feletted az irányítást, és messze nem ő hozza a legjobb döntéseket, hacsak nem dolgoztál elég sokat azon, hogy megmutasd neki, hol a helye.

FONTOS TANULSÁG: Nem kell megszabadulnod a tudattalanodtól. Viszont meg kell tanulnod irányítani.

A lelki béke imája – felturbózott változat

Van az irányításnak egy univerzális törvénye, amely ugyanúgy hatással van rád is, mint minden emberi lényre, és amely tönkreteheti az életedet, ha nem ismered. Az Irányítás Törvénye kimondja, hogy pontosan annyira fogjuk jól érezni magunkat, amilyen mértékben úgy érezhetjük, hogy mi irányítjuk az életünket. Az irányítás hatalom; amikor úgy érzékeljük, hogy nem mi irányítunk, kiszolgáltatottnak érezzük magunkat.

A pszichológiában ezt a fogalmat a kontroll helyének nevezzük.[5] A te „kontrollhelyed” az a terület, amely szerinted kontrollálja az életedben zajló történéseket. Ez lehet belső és külső terület is. Azok az emberek, akik belső kontrollhellyel rendelkeznek, úgy érzik, hogy módjukban áll irányítani a saját életüket, és hogy a cselekedeteikkel befolyásolni tudják az általuk tapasztalt kimeneteleket. Ezzel szemben a külső kontrollhellyel rendelkező emberek úgy gondolják, hogy főleg a befolyásukon kívül eső külső tényezők játszanak meghatározó szerepet abban, hogyan alakul az életük – még ha nem is kizárólag azok.

Találd ki, hogy a következő helyzetekben melyik kontrollhely dominál: a belső, a külső vagy a kettő vegyesen?

1. szituáció: Elmentél vizsgázni. Nem sikerült. Tanultál, de nem annyit, amennyit kellett volna, mert „úgysem számít”. Azt látod, hogy mások átmentek a vizsgán. Most „szerencsésnek” nevezed őket, és azt mondod, hogy a vizsga „igazságtalan” volt. Ahelyett, hogy javítani próbálnál a tanulási módszereiden, vagy írnál egy e-mailt a professzorodnak, inkább rögtön befejezed az adott tanfolyamot.[1]

2. szituáció: Értesülsz róla, hogy a cégednél megnyílik egy álláslehetőség egy olyan pozícióra, amire te is alkalmas lennél. Sok a jelentkező. Fogod magad, és azt mondod: „Megpróbálom megpályázni ezt a pozíciót. Miért is ne?”. Felturbózod a képességeidet, több feladatot vállalsz, és jobban odafigyelsz a kapcsolataidra a kollégáiddal (ha nem is szívesen). Megkapod az előléptetést.[2]

3. szituáció: Egy bonyolult problémával szembesülsz. Úgy érzed, a megoldása meghaladja a képességeidet, és arra panaszkodsz, hogy a külső tényezők ellehetetlenítik a helyzetedet. Ugyanakkor nyitott maradsz a kollégáid véleményére, és meghallgatod őket, lehetséges megoldásokat keresel, és minden tőled telhetőt elkövetsz a sikerért, mert hiszel abban, hogy „te határozod meg a jövődet”. A megoldások nem működnek, és a probléma továbbra is fennmarad. Te megvizsgálod a kudarc belső és külső okait, és a főnököd elé terjeszted őket. Hajlandó vagy tovább dolgozni a megoldáson.[3]

Azok az emberek, akik úgy érzik, hogy külső tényezők határozzák meg az életüket (mint az 1. szituációban), gyakran mindenért másokat hibáztatnak, és nehezen teszik túl magukat a nehézségeken. Azok, akik úgy érzik, hogy ők irányítják a saját életüket (mint a 2. szituációban), megőrzik a pozitív nézőpontjukat, jól kezelik a jobb és rosszabb helyzeteket, és hamar talpra állnak a kudarcokból. Vannak, akik a kettő keverékét élik át (mint a 3. szituációban), és hol úgy érzik, hogy ők irányítanak, hol úgy, hogy ki vannak szolgáltatva a külső tényezőknek.

Hol van a te kontrollhelyed?

Először is, tedd fel magadnak a következő négy kérdést:[6] (Írd le őket, a válaszokkal együtt. Vedd komolyan, ha badarságnak tűnik is, mert az egész életedet megváltoztathatja.

1.     Nehezen mondok nemet, ha valaki el akar adni nekem valamit?

2.     Ha vágyom valamire, keményen megdolgozom érte?

3.     Amikor valamiről tudom, hogy hatással lesz rám, mennyit próbálok kideríteni róla?

4.     Úgy érzem, hogy megérdemeltem a velem történt jó dolgokat?

Az első kérdés abba nyújt bepillantást, hogy mennyire gyorsan engeded el a kontrollt a döntéseid esetében; a második és a harmadik kérdés azt mutatja meg, hogy mennyire hiszel abban, hogy te irányítasz; a negyedik pedig azt, hogy mennyire hiszel abban, hogy a tetteid befolyásolják a dolgok kimenetelét.

Ha úgy érzed, nem sok befolyásod van azok felett a dolgok felett, amelyek mostanában történnek veled, ez a könyv segít majd felismerni, hogy több mindent irányíthatsz, mint gondolnád, különös tekintettel a saját nézőpontodra és döntéseidre. Örülök, hogy itt vagy velem! Ha eleve úgy érzed, hogy van némi kontrollod az életed felett, akkor előnyből indulunk. És ha az a gondolat, hogy a kontroll rajtad belül és rajtad kívül is lehet, új volt számodra, amikor olvasni kezdtél, akkor máris elvégeztem a munkám egy részét. Ebben az esetben tudatára ébredtél valaminek, ami anélkül befolyásolta az életedet, hogy tudtál volna róla – és arról, hogy mennyire meghatározza az irányítási képességed mértékét az, hogy hiszel-e benne. Most már tudatában vagy ennek (legalábbis egyelőre), és elkezdheted használni arra, hogy megváltoztasd az életedet.

Ha aránylag gyorsan át akarod helyezni a kontrollt kívülről belülre, akkor tegyél fel magadnak olyan kérdéseket, hogy „Mit tehetnék még?” vagy „Csinálhattam volna valamit másképp, hogy elérjem, amit akartam?”, amikor valamilyen döntést készülsz hozni, vagy miután megtörtént valami. Utána pedig próbáld meg végre is hajtani ezeket a további vagy másfajta lépéseket.

Van egy idézet, amely gyakran elhangzik az egyik legfontosabb önsegítő csoport, az Anonim Alkoholisták gyűlésein, és amely így szól:

„Adj lelki békét, hogy elfogadjam azokat a dolgokat, amiken nem tudok változtatni, bátorságot, hogy megváltoztassam azokat, amiket meg tudok, és bölcsességet, hogy meg tudjam ezeket különböztetni egymástól.”[4]

Ezt hívják a lelki béke imájának;[7] és ez a mantra már emberek millióinak az életét változtatta meg. Olyasmit tanít, ami neked is nagy hasznodra válhat (akár van bármilyen függőséged, akár nincs). És most elemezzük ki sorról sorra.

„Adj lelki békét, hogy elfogadjam azokat a dolgokat, amiken nem tudok változtatni.”

Legyünk őszinték. Számtalan olyan dolog létezik, amit meg szeretnénk változtatni – azt, hogy milyen gyorsan váltanak a lámpák, amikor késésben vagyunk, hogy kit vesz feleségül az expasink helyettünk, még a kedvenc tévéműsorunk és a fülsiketítő reklámok hangerőkülönbségét is –, de nem tudunk. Legalábbis magunktól. Mégis képesek vagyunk teljesen felbosszantani magunkat azon, hogy nem vagyunk képesek befolyásolni ezeket. Engem legalábbis biztosan rajta lehetett már kapni azon valamelyik hétfő reggel, hogy 7:58-kor egy közlekedési lámpával ordibálok, és őt hibáztatom a késésemért.

A lelki béke egyfajta nyugalom, belső csend és kiegyensúlyozottság. A stressztől, az aggodalmaktól és az érzelmi káosztól való mentesség. El tudod képzelni, hogy még akkor is nyugodt lehetsz, amikor késésben vagy? Hogy akkor is elégedett lehetsz az életeddel, amikor az a valaki, akit szeretsz, „a rossz személlyel” van? Hogy az sem zaklat fel, ha ötpercenként kell állítgatnod a hangerőt? Ez a könyv megtanít rá, hogyan érheted ezt el. Nem arra fog megtanítani, hogyan válhatsz érzéketlen zombivá (ki vágyna erre?), hanem arra fog rávezetni, hogyan lehet több választási lehetőséged, nagyobb befolyásod a gondolataidra és az érzelmeidre, és hogyan reagálhatsz olyan dolgokra, amelyeket nem tudsz megváltoztatni.

„[Adj] bátorságot, hogy megváltoztassam azokat [a dolgokat], amiket meg tudok változtatni.”

Nos, a bátorság bonyolult dolog. Még akkor is előfordulhat, hogy megvan benned, ha azt hiszed, hogy nincs. Ahhoz, hogy megtaláld, elég megváltoztatnod a gondolkodásodat és az érzékelésedet. Amikor az emberek a bátorságról beszélnek, általában olyan nagy tettekre gondolnak, mint a bungee jumping egy magas hídról, életük szerelmének a megkérése, vagy egy külföldi álláslehetőség elfogadása. A bátorság ezzel szemben egyszerűen csak abból áll, hogy akkor is megtesz valamit az ember, ha fél, vagy bizonytalannak érzi magát. És ennek nem muszáj monumentális pillanatnak lennie.

Az emberek úgy vannak beprogramozva, hogy ellenálljanak a változásnak, és csak akkor változtassanak bármin, ha tényleg úgy érzik, hogy az segít a túlélésben. A tudattalan a legkisebb ellenállást akarja választani. Előfordulhat, hogy nem arról van szó, hogy „nem vagy elég bátor”. Hanem csak arról, hogy olyan mintázat alapján működsz, amely hozzásegített a túléléshez egy olyan időszakban, ami már elmúlt, és most itt az ideje, hogy tájékoztasd magadat arról, hogy immár változtathatsz rajta.

Ahhoz, hogy valami a bátorság megnyilvánulása legyen, annak kell nevezned. Bátor dolog volt tőled, hogy kézbe vetted ezt a könyvet. Nem tudtad, mi van benne, ennek ellenére rászántad az idődet. Tettél valamit, a teljes bizonyosság hiányának ellenére is. Lehet, hogy félsz a változástól, félsz attól, hogy a kezedbe vedd az irányítást, és mégis… itt vagy. Megvan benned a bátorság. Kezdd el felismerni és nehezebb helyzetekben is alkalmazni, rendben?

„És [adj] bölcsességet, hogy meg tudjam ezeket különböztetni egymástól.”

Ez a könyv lényegében a lelki béke imájának felturbózott változata. Segíteni fog neked megszerezni a szükséges bölcsességet, hogy meg tudd különböztetni azt, amit meg tudsz változtatni és irányítani, és amit nem tudsz, amikor a testedről, az agyadról és az elmédről van szó; mindezt a mentális egészség és a gyógyulás szemüvegén keresztül, annak tükrében, hogy mi tudatosul benned egy adott pillanatban, és mi rejlik a tudatosságodon kívül – azaz a tudattalanodban. Ez a könyv bemutatja, hogyan lehetsz képes elfogadni azt is, amit meg tudsz változtatni, és azt is, amit nem.

Léteznek olyan aspektusai az életnek, a körülményeknek és az eseményeknek, amelyeket nem tudsz befolyásolni, és ezt minél hamarabb el kell fogadnod. Ez a könyv meg fogja változtatni az érzékelésedet, a cselekedeteidet és a döntéseidet. De tudod, mit nem fogsz tudni egy csapásra megváltoztatni a segítségével? A világot, amelyben élsz. Azt a világot, ahol bizonyos embereket nem is kezelnek emberként. A könyv utolsó részében azt fogod megtanulni, hogyan használhatod fel mindezt arra, hogy pozitív hatást gyakorolj más emberekre és a közösségedre. De előtte észre kell venned, hogyan nyilvánul meg a tudattalanod, és konkrét lépéseket (pontosan 12 lépést) kell tenned a saját gyógyulásod felé, hogy a jövőben a lehető leghatékonyabban tudj segíteni másokon is.

Hogyan nyilvánul meg a tudattalanod

Amikor arra kérnek valakit, hogy képzeljen el egy olyan embert, akinek „a tudattalanja átvette a kormányt”, az illető általában egy olyan személyt képzel el, aki az ideg-összeroppanás peremén táncol, és akinek a viselkedéséből egyértelmű, hogy komoly segítségre lenne szüksége. Vagy, finomabban megfogalmazva, olyasvalakit, aki pszichoanalízisre szorulna, hogy kiderüljön, milyen traumák gyötrik.

ISMERD MEG A TERMINOLÓGIÁT: Pszichoanalizálás: Megvizsgálni valakinek az elméjét, hogy érthetővé váljanak a gondolatai és a viselkedése.

Bár egyeseknél ez történik, a tudattalan nem csak korábbi traumák hatására szólhat bele az életünkbe. Ennél sokkal többről van szó.

Mindnyájunknak vannak olyan tudattalan gondolataink, érzéseink, megnyilvánulásaink és érzékeléseink, amelyek nem teljesen egészségesek vagy hasznosak számunkra vagy mások számára, még akkor is, ha ezek a tudattalan részeink szociálisan elfogadhatóbbak vagy kevésbé láthatóak, mint mások. Ha valamit nem címkézünk „kontrollálatlannak”, az önmagában nem garancia arra, hogy nem is az. És ha azt mondjuk, hogy valami „az irányításunk alatt áll”, az még nem jelenti azt, hogy ez így is van.

Mindnyájan rendelkezünk egy belső útmutatóval, amely tudattalanul eldönti, hogyan fogunk működni, mi az, aminek tudatára ébredünk, és mennyi kontrollt gyakorolhatunk magunk felett. Néha úgy érezzük, hogy mi irányítunk mindent; máskor meg nem. Néha tudatos döntéseket hozunk és a jelenben élünk; sokszor viszont olyan kijelentéseken kapjuk magunkat, mint például „Fogalmam sincs, hogy jutott eszembe, hogy ezt csináljam”, vagy „Hogyhogy ezt nem éreztem?”, vagy „Mintha ugyanazzal az emberrel randiznék újra és újra, csak más-más testben”, vagy „Nem tudom miért, de átkozottul furcsa a kisugárzása annak a fickónak ott”. Na ez az. Ezt jelenti az, hogy megnyilvánul a tudattalanod.

Tehát az első kérdés, amit fel kell tenned, nem az, hogy „Tényleg megnyilvánul a tudattalanom?”. Igen, megnyilvánul. Az első kérdés az, hogy milyen formában nyilvánul meg a tudattalanod? Vegyük végig röviden a tudattalan három részét, és azt, hogy hogyan nyilvánulnak meg benned és az életedben, mert ez azonnal segít szert tenni egy kis tudatosságra.

#1.: A tested a tudtodon és irányításodon kívül reagál és tesz valamit

Ez a szomatikus tudattalanod. Olyasmikből áll, mint a szomatikus érzékelés, a fiziológiai folyamatok, a nonverbális jelzések és az idegrendszeri reakciók. A szomatikus érzékelés az, amilyennek megtapasztalod és megéled a testérzeteket – a hőmérsékletet, az érintést, a mozgást, és azt a valamit, amit akkor érzel, amikor fogalmad sincs, mit is érzel épp a masszőröd keze alatt (…nyomás? Nem is, inkább fájdalom? Mindkettő illik rá.). Az élettani folyamatok közé tartozik a szívritmus változása, a légzés kiegyenlítődése és a gyomorban repkedő pillangók. A nonverbális jelzések közé tartoznak az arckifejezések, amelyek a hangulatodat jelzik, a beesett váll, ha szomorú vagy, és a szemkontaktus kerülése, ha hazudsz. Az idegrendszeri reakciók közé tartozik az „üss vagy fuss” reakció és az összes túlélési reflex, mint például amikor elrántod a kezed a forró kályhától.

Természetesen akár a tudatában is lehetsz ezeknek a dolgoknak, de gyakran csak akkor vagy azután tudatosulnak benned, miközben vagy miután megtörténtek. Vagyis általában nem tudatosan döntesz úgy, hogy összegörnyedsz a kudarcélménytől, émelyegsz az első randi előtt, vagy azzal árulod el az őszintétlenségedet, hogy nem tudsz a másik ember szemébe nézni. Ezek egyszerűen csak megtörténnek.

A krónikus fájdalommal, fizikai fogyatékossággal vagy betegséggel küzdő vagy műtétből lábadozó emberek számára ismerős lehet az az élmény, amikor a test kikerül a tulajdonosa irányítása alól. Ez nem újdonság, ha a testi egészség vagy az orvostudomány szemszögéből tekintünk rá. Ugyanakkor csak az elmúlt évtizedben kezdtünk el a mentális egészség szemszögéből is foglalkozni ezzel.

Az a lényeg, hogy a tested bizonyos értelemben a saját feje után megy, és valószínűleg itt az ideje, hogy te is elkezdj hallgatni rá.

#2: Az agyad szinte teljesen önállóan gondolkozik, érzékel, ítélkezik és értelmez

Ez a kognitív tudattalanod. A tudattalanodnak ez a része tartalmazza azokat a mentális folyamatokat és információkat, amelyek a tudatosságodon kívül jönnek létre. Mindez olyan megnyilvánulásokat foglal magában, mint a sztereotípiák (kognitív torzítások), a FOMO, vagyis a „a lemaradástól való félelem” (elsődleges evolúciós hajtóerők), a mosoly automatikus viszonzása (mimikri), és a stresszválasz a partner stresszére (érzelemátvétel).

Az agyad lusta. Nem akar többet gondolkodni, mint amennyit feltétlenül muszáj. Kognitív szempontból elég fukar, ami azt jelenti, hogy a lehető legkevesebb energiát és erőfeszítést akarja felhasználni a problémák megoldásához. Olyan kérdést kaptál, amire több választ is lehet adni? Vágd rá az elsőt, ami eszedbe jut. Ez a leggyorsabb út ahhoz, hogy igazad legyen. (Az agyad azt hiszi, hogy a gyorsabb válasz a jobb válasz.) Látod ott azt a szőke lányt? Ő is olyan lesz, mint az összes többi. Ne állj vele szóba. (Az agyad nem szereti a fájdalmat, ezért általánosít, hogy elkerülje.)

Az elsődleges motivációk azt jelentik, hogy ha a helyzet úgy hozza, az agyad aszerint rangsorolja a döntéseidet, hogy ezek a döntések segítenek-e neked életben maradni, elkerülni a betegségeket, szaporodni és így tovább – például amikor tudat alatt pozitívabban ítéli meg a szoláriumot vagy a diétás élelmiszereket olyankor, amikor partnert keresel, mint amikor nem.[8] Az agyad ilyenkor így gondolkozik: „Ezek a dolgok talán nem is tennének olyan rosszat nekem, elvégre úgy tűnik, mintha a kitűzött célomhoz vezetnének…” A hiedelmeid attól függően módosulnak, hogy éppen mi a legfontosabb számodra és az agyad tudattalan része számára.

A mimikri és az érzelemátvétel akkor nyilvánul meg, amikor dühös leszel, mert a párod haragszik, vagy amikor egy gyermek úgy tanul megbirkózni az érzelmeivel, hogy látja, hogyan kezelik a szülei az indulataikat, vagy amikor a frontvonalban dolgozók úgynevezett áttételes traumát[9] élnek át – azt nevezik így, amikor mások traumatikus élményeinek hatására a szakemberek maguk is traumatikus tüneteket produkálnak, például koncentrációs nehézségeik lesznek, vagy rémálmok gyötrik őket.

Ezeknek a dolgoknak természetesen a tudatában is lehetünk, de akkor szokott elfajulni a helyzet, amikor a tudattalanunk a tudatosságunk nélkül kezd működni; anélkül hogy bármilyen fény vetülne a tudattalan folyamatokra – például amikor átvesszük a családunkban vagy a kapcsolatainkban látott bántalmazó viselkedésformákat, amikor túl gyorsan vonunk le következtetéseket, és nagyszerű barátságokat vagy lehetőségeket szalasztunk el, vagy amikor külső nyomás vagy félelem hatására szembemegyünk az értékeinkkel (ilyenkor indul be leginkább a tudattalanunk).

Ijesztő, amikor az ember rájön, hogy az agya teljesen önállóan tanul, ítélkezik, érzékeli és értelmezi az életet. De mire végigolvasod ezt a könyvet, nagyon boldog leszel, hogy így tesz, mert egy-két módszerrel te is irányítani tudod majd a működését: vagy azt tanulod meg, hogyan befolyásolhatod és módosíthatod az agyad kognitív folyamatait, vagy azt, hogyan választhatod meg, hogy hallgatsz-e az agyad által hozott döntésekre, vagy sem. Ideális esetben mindkettő menni fog.

#3: Amit átélsz, az tudat alatt befolyásolni fogja mindazt, amit önmagaddal, másokkal és a világgal kapcsolatban érzel.

Végül jöjjön a pszichoanalitikai értelemben vett tudattalanod. Valószínűleg ezt ismered a legjobban. A legtöbb önsegítő könyv ezt nevezi „tudatalattinak”, Sigmund Freud terminológiájára hivatkozva. Én nem szeretem a „tudatalatti” kifejezést. Az a meggyőződésem, hogy az olvasóközönség nagy része felszállt Freud elméleteinek általánosító és népszerű pszichológiával átitatott fogalomvonatára, ami sokakat arra késztet, hogy csak azzal foglalkozzanak, hogyan tud az elménk kicsúszni az irányításunk alól, ez pedig elvonja a figyelmünket és a tudatosságukat arról, hogyan befolyásol minket a testünk és az agyunk gondolkodása. Ráadásul Freud is csak a pályafutása első éveiben használta a „tudatalatti” kifejezést, sokan mégis még mindig ezzel dobálóznak (erről bővebben a 2. fejezetben).

Próbáld csak ki, mi lesz, ha beírod a „tudatalatti” kifejezést a Google Scholar keresőjébe. A cikkek kilencvennyolc százaléka a „tudattalan” szót fogja használni helyette. És most keress rá a „tudatalatti” kifejezésre a Google általános verziójával. Dőlni fognak a populáris cikkek, amelyek legnagyobb többsége a tudattalan aspektusait kattintásokra váltó baromságokat tartalmaz.

A legtöbb ember abban téved a pszichoanalitikai értelemben vett tudattalannal kapcsolatban, hogy azt feltételezik, ez valami olyasmi, amit kizárólag pszichológiai jellegű tapasztalatok formálnak. Ebből következően, ha új tapasztalatokat szerzel, akkor megváltozol, és jobban fogod érezni magad. És bár ez akár igaz is lehet, az elmében automatikus és alapértelmezett mechanizmusok is működnek. Ezek nem tudnak és nem is akarnak megváltozni. Közéjük tartoznak a kontrafaktuális gondolatok, a fájdalom-élvezet alapelv és a tanult tehetetlenség (ami – ezt előre lelövöm – téves elnevezés, mivel valójában egyáltalán nem tanult dolog).

A kontrafaktuális gondolatok arról szólnak, hogy mi történhetett volna ahelyett, ami történt. Akkor jelentkeznek, amikor olyanokat mondasz, mint „Bárcsak ne csináltam volna ezt”, és a legjobb kimenetelek soha meg nem valósuló tornádójában találod magad. Ez úgy hangzik, mint a szorongás és a megbánás, ugye? Az is. De ez csak az automatikus része a dolognak. Meg kell tanulnod, hogy ez a rész nemcsak azért létezik, mert tudattalanul haragszol magadra, vagy alacsony az önbecsülésed, hanem azért is, mert az összes ember tudattalanja így működik – attól függetlenül, hogy min ment keresztül.

A fájdalom-élvezet alapelv arra utal, hogy az ember mindig az élvezet felé törekszik, és természetesen távolodni igyekszik a fájdalomtól. Ez olyan aspektusa a létezésnek, amelyet nem lehet megváltoztatni. Viszont olyasvalami, amit a gyakorlatban és elvben is meg lehet érteni és át lehet állítani.

A pszichoanalitikus értelemben vett tudattalanod egy harmadik aspektusa a tanult tehetetlenség – az, amikor az élettapasztalataid végül arra késztetnek, hogy „lemondj” önmagadról. Ezt gyakran erkölcsi hiányosságnak szokták tekinteni, annak, hogy valaki nem képes rá, hogy a megpróbáltatások ellenére is erős maradjon. De ez nem az egyén kudarca, hanem a miénk, a társadalomé. A tehetetlenség nem mindig tudatos, potenciálisan viszont mindig tudattalan. Amikor az agyunk tényleg elhiszi, hogy nem tehetünk semmit, azt fogja mondani, hogy hagyjuk abba a próbálkozást, vagy egyáltalán, el se kezdjük. Ez nem jelenti azt, hogy igaza van (mert ne feledjük, az agyunk milyen fukarul bánik az energiával), de ettől függetlenül azt fogja hinni, hogy így van.

A könyv kilenc fejezete során az lesz a feladatod, hogy kemény munka árán ráébredj, hogyan hozták létre életed eseményei a pszichoanalitikai értelemben vett tudattalanodat, és hogyan térítették el a szomatikus és kognitív tudattalanodat, hogy ezzel formálják át az automatikus gondolataidat, érzéseidet, észleléseidet és döntéseidet – továbbá hogy mit tudsz ez ellen tenni.

Ezzel be is mutattam neked az Új, Háromrészes Tudattalant: a szomatikust, a kognitívat és a pszichoanalitikait.

A háromrészes tudattalanod egy nagy erejű, zavaros, néha tévedésre hajlamos, gyakran kockázatvállaló, de általában kisebb-nagyobb mértékben hasznos aspektusod, ahogy a „tudatalattid” is. Mivel emberek vagyunk, kulcsfontosságú, hogy odafigyelj rá. Bár a következő fejezetekben pontosan meg fogod tudni, hogy az egyes részeid mit tesznek érted, íme egy-egy kurta definíció mindegyikről:

–  A szomatikus tudattalanod: Azok a reakciók és érzékszervi benyomások, amelyek tudatosság vagy irányítás nélkül mennek végbe a testedben és az agyadban.

–  A kognitív tudattalanod: Azok a benyomások és információfeldolgozási folyamatok, amelyek tudatosság vagy irányítás nélkül mennek végbe az agyadban.

–  A pszichoanalitikai tudattalanod: Azok a kísérleti eredmények, amelyek tudatosság vagy irányítás nélkül befolyásolnak.

Mielőtt elmélyednénk abban, hogyan változtathatod meg aktívan az életedet a könyv második részében felvázolt lépésekkel, és mielőtt a 3-4-5. fejezetben részletesen bemutatnám az egyes részeket, el kell magyaráznom, hogyan működnek együtt ezek az alkotóelemek, és hogyan irányítják az életedet. A következő részben egy autós hasonlatot fogok használni (eredeti megoldás, tudom).

Az „irányíthatatlan” irányítása

Gondolj most egy járműre: a rendeltetésére, az alkatrészeire, a sofőrjére és arra a fajta üzemanyagra, amivel meg kell tankolni.

Oké… de mi köze ennek a három részből álló tudattalanhoz?

A szomatikus tudattalanod (ami a testedből és az agyadból áll) olyan, mint az autó és az alkatrészei. A két karod és lábad olyanok, mint az autó négy kereke – ezek segítenek neked mozogni, és eljutni A-ból B-be. A tested belseje olyan, mint az autó belseje – vigyázhatsz is rá, vagy, mint oly sokan közülünk, már attól is kényelmetlenül érezheted magad, hogy rágondolsz, mert… nos, mert kész káosz, ami odabent van. Az agyad pedig olyan, mint a motor – anélkül egyszerűen nem működnél.

Az autó alkatrészeihez hasonlóan, ha nem értjük, hogyan kell üzemeltetni a saját testünket, és nem tanuljuk meg, milyen érzés, amikor a testünk zökkenőmentesen működik, akkor nemcsak az lesz a baj, hogy kimerültnek, értetlennek és koordinálatlannak fogunk tűnni (nagyjából olyannak, mint egy tanuló vagy csak simán tehetségtelen autóvezető), de ez arra is hatással lehet, hogy mennyire érezzük jól magunkat ezen az életnek nevezett utazáson. Ez is úgy működik, mint amikor a járművedben van egy olyan opció, ami elsimítja az út egyenetlenségeit, de csak akkor veszed észre, amikor már egy éve megvan az autód, és akkor felmerül benned a kérdés: „Miért nem olvastam el a használati utasítást? Folyamatosan dühöngtem, pedig nem lett volna erre szükség”.

A kognitív tudattalanod arról szól, hogyan működik a motor (vagyis az agyad). A neurodiverzitás – ez a kifejezés az olyan nem patologikus agyi különbségek leírására szolgál, amelyek a mozgás, a szociális képességek, a tanulás és a figyelem, valamint más mentális funkciók irányításában nyilvánulnak meg – plasztikusan megjeleníthető: gondolj csak arra, hogyan működnek a különböző autók. Vannak automaták, kézi irányításúak és vegyesek is. Léteznek olyanok, amelyek konkrét feladatokra vannak optimalizálva, mások pedig képtelenek jelentős mértékű tudatos kontroll és erőfeszítés nélkül ellátni bizonyos funkciókat, már ha egyáltalán alkalmasak erre.

Ha az a kérdés, hogyan működik az agyi kogníció, képzelj el egy önvezető üzemmódba tett autót. Egyesek számára ez áldás. Másoknak átok. A kocsim új önvezető üzemmódja például az egyik legrosszabb rémálmom. Úgy tűnik (legalábbis számomra), hogy az „automatikus” üzemmód azt jelenti, hogy az autó zöld lámpát lát, amikor piros, pirosat lát, amikor zöld, addig vacakol a gyorsítósávban, amíg kétszáz méterre nem érek az autópálya-lehajtótól, és pontosan leutánozza az előttem haladó kocsi tempóját, amikor késésben vagyok egy fontos találkozóról. Az önvezető üzemmódhoz hasonlóan a tudattalanod is tojik rá, mik a céljaid; csak azt lesz hajlandó csinálni, amire be van programozva, hacsak nem utasítod másra.

És végül, a pszichoanalitikai tudattalanod olyan, mint a sofőr és az üzemanyag típusa, amit az autóba töltesz. Néha te döntöd el, hogy merre kormányzod az autót, és néha te tankolod bele az üzemanyagot. Máskor más emberek befolyásolják, hogy merre fogsz menni (ők ülnek a volán mögött), és időnként rossz típusú üzemanyagot tankolnak bele, olyat, ami teljesen tönkreteszi az autódat.

A pszichoanalitikus tudattalanod magába foglalja az életed során szerzett tapasztalatokat, és azt, hogy ezek hogyan kezdenek automatikusan és gyakran a tudtodon kívül hatni rád és a viselkedésedre. Így például, bár ez egyáltalán nem fedi le a bántalmazással és elhanyagolással kapcsolatos érzéseket és következményeket, de ha valaki traumatikus erőszakot alkalmaz veled szemben, az olyan, mintha valaki dízelt töltene a nem dízelüzemű autódba. Amit az életben megtapasztalsz, az vagy segíthet abban, hogy hatékonyan és könnyedén üzemelj, vagy görcsöket okozhat, eltömítheti a belső vezetékeidet, és teljesen tönkretehet.

Az, hogy hogyan vezeted az autódat, kinek engeded meg, hogy beüljön a volán mögé, és milyen benzint tankolsz bele, olyan, mintha azt döntenéd el, hogy milyen élményekben akarsz részesülni, és milyen helyekre akarsz eljutni az életedben. És mi ebben az idegesítő? Ahogyan az autóban is csak utasok lehetünk életünk első tizenöt évében, úgy általában a való életünk során is csak utasok vagyunk, amíg elég időt, teret, lehetőséget és hatalmat nem kapunk ahhoz, hogy önálló döntéseket hozzunk. Sokunk esetében még felnőttkorban is sokáig hiányzik a cselekvőképesség és a lehetőségek teljes mértéke, változatos belső és külső, tudatos és tudattalan okok miatt – például azért, mert a saját döntéseink vagy másokéi visszatartanak minket, ráadásul néha nem is tudatosul bennünk, hogy ez történik.

FONTOS TANULSÁG: Akárcsak az autó, a tested és az agyad is akkor működik a legjobban, ha rendesen karban tartod őket, és kened-vágod, hogyan működnek.

És most váltsunk sebességet (szándékos a szójáték), és beszéljünk egy olyan aspektusról, amelyet korábban már röviden leírtam: arról, hogy egy autó képes lehet működni kézi, automata vagy vegyes üzemmódban is.

Ebben az analógiában az a fontos, hogy még ha automatikus üzemmódba kapcsolod is az autót, akkor is te döntöd el, hogy mikor teszed ezt meg, és hova akarsz menni. Megteheted, hogy önvezető üzemmódba kapcsolsz (remélhetőleg jó címet megadva), és hátradőlsz, vagy ha erre nincs lehetőséged, akkor tempomatra állítod, amíg vissza nem kell tenned a lábad a pedálokra, hogy biztosan ott állj meg, ahol tervezted. A különböző agyakba és különböző testekbe különböző lehetőségek vannak beépítve.

Emberként nem vagyunk ugyan teljesen kézi vezérlésűek, de nem is vagyunk teljesen automatikusak. Csodálatos keverékek vagyunk, olyanok, mint egy hibrid autó. A tudatosság és tudattalanság keveréke nagyszerű szerves járművé tesz minket, amely vagy felviszi a lényünket a legmerészebb álmaink hegyeire, vagy árokba borul velünk, ahol majdnem meghalunk (mint amikor apám bevarázsgombázva egyszer lehajtott egy szakadékba – de nem akarok elkalandozni).

Ahhoz hasonlóan, ahogy az autósok is tudnak váltani a kézi és az automata üzemmód között, helyzettől függően az emberek is képesek váltogatni a tudatos és a tudattalan viselkedések között. Néha tudatos irányításra van szükség, amihez elengedhetetlen az aktív bevonódás és az átgondolt döntések meghozatala. Máskor azok a tudattalan folyamatok veszik át az irányítást, amelyek korábban megtanult ismeretekre és automatikus reakciókra támaszkodva irányítják a viselkedésünket. A kontroll nem azon múlik, hogy kézi vezérlésű vagy automata üzemmódban vagy, hanem azon, hogy te irányítod-e, hogy mikor, hogyan és miért következik be a váltás, és mi történik azután.

Nem azt akarom mondani, hogy a tudattalan részeid, amelyekről ebben a könyvben beszélünk, kontrollálhatatlanok lennének. Hanem csak azt, hogy ezek egy bizonyos módon működnek, és meg kell tanulnod, hogyan, ha a lehető leghatékonyabban akarod irányítani őket.

Nem az a kérdés, hogy „Ez az emberi aspektus tudatos vagy tudattalan?”.

Hanem az, hogy „Hogyan működik ez a részünk, amikor nem tudatos, és képesek vagyunk-e tudatosan megváltoztatni és irányítani, amikor azt akarjuk?”.

A kiegyensúlyozott megközelítésre való törekvés – az, amikor tudjuk, hogy mikor kell tudatosan beavatkozni, és mikor kell hagyni, hogy a tudattalan folyamatok vegyék át az irányítást – nagyobb önismerethez, jellemfejlődéshez és az élet kihívásaira adott hatékonyabb válaszokhoz vezethet.

Amikor belépsz egy szobába, és azonnal úgy érzed, hogy hevesen ver a szíved, kiver a verejték, és az agyad azt sikoltozza, hogy „Menj innen! Most rögtön menj innen! Ez rossz ötlet volt!”, akkor megérdemled, hogy megállhass egy pillanatra, és tudatosan reagálhass a helyzetre. Tényleg rossz ötlet volt idejönni, vagy csak túl idegen ez a környezet a tested, az agyad és az elméd számára? Tényleg automatikusan akarsz reagálni, vagy figyelmen kívül szeretnéd hagyni a reflexeidet, és felül akarsz kerekedni a tudattalanodon? A következő lépést neked kell eldöntened, nem a tudattalanodnak.

Amikor első látásra beleszeretsz valakibe, mert az „eseted”, jár neked annyi, hogy megállhass egy pillanatra, és őszintén megkérdezd magadtól: „Ez az illető tényleg az »esetem«, vagy csak a tudattalanom »mintázata«? Csak egy könnyű kiút a magányból a tudattalanom szerint, vagy tényleg biztonságban leszek, ha továbbra is kötődöm ehhez az emberhez, mert tudatosan felmértem mind a szükségleteimet, mind azt, hogy én mit tudok adni jelenleg egy kapcsolatban?”

Amikor azt mondom, hogy ez a könyv segíteni fog neked abban, hogy visszaszerezd az irányítást önmagad felett, nem arra gondolok, hogy úgy kellene megfékezned a tudattalanodat, mintha valami vadállatot szelídítenél meg (ez egyébként sem hangzik túl jól). Hanem hogy képes leszel arra használni a tudatosságodat, hogy eldöntsd és váltogasd, hogy hallgatsz-e a tudattalanodra, és részben azt is megszabhasd, hogy mit tehet a tudattalanod egyáltalán.

Jegyzetek

1.
Az új, háromrészes tudattalan

1  Mármint remélhetőleg; ez a kijelentés azt is magában foglalja, hogy mi, terapeuták tudjuk, hogy nem kontrolláljuk a klienseinket: nem is tudnánk kontrollálni őket, és nem is szabad megpróbálnunk. Hogy miért? Mert rajtunk (és rajtuk) kívül álló erők befolyásolják a döntéseiket, a viselkedésüket, a gondolataikat és az érzéseiket. A terápiának az a lényege, hogy az emberek megtanulják önmagukat kontrollálni.

2  U.S. Department of Health and Human Services: Borderline Personality Disorder. National Institute of Mental Health, https://www.nimh.nih.gov/health/topics/borderline-personality-disorder.

3  Morsella, E., Godwin, C. A., Jantz, T. K., Krieger, S. C., Gazzaley, A.: Homing In on Consciousness in the Nervous System: An Action-based Synthesis. In: Behavioral and Brain Sciences, 39:e168, 2015. június 22.

4  Kluger, J.: Why You’re Pretty Much Unconscious All the Time. In: TIME, 2015. június 26.

5  Bargh, J.: How Unconscious Thought and Perception Affect Our Every Waking Moment. In: Scientific American, 2014. január 1.

6  Bargh, J.: How Unconscious Thought and Perception Affect Our Every Waking Moment.

7  Schneider, S. – Velmans, M. M. (ed.), The Blackwell Companion to Consciousness, 2. kiad. Wiley-Blackwell, 2017.

8  Bár ez nem a legtudományosabb forrás, én úgy gondolom, hogy hasznos információ lehet az átlagos olvasók számára, akik többet szeretnének megtudni erről a rendkívül összetett fogalomról: IEP: The Hard Problem of Consciousness, In: Internet Encyclopedia of Philosophy. https://iep.utm.edu/hard-problem-of-conciousness/.

9  Ellis, G. D., Voelkl, J. E. és Morris, C.: Measurement and Analysis Issues with Explanation of Variance in Daily Experience Using the Flow Model. In: Journal of Leisure Research 26., no. 4 (1994): 337–356.

Lábjegyzetek

Mi van ebben a könyvben?

1  Dan Brown: Az elveszett jelkép. Gabó kiadó, 2009. Fordította Bori Erzsébet.

1.
Az új, háromrészes tudattalan

1  Külső kontrollhely.

2  Belső kontrollhely.

3  Vegyes kontrollhely.

4  Azért vettem ki az idézetből az „Uram” szót, mert fontosnak tartom, hogy ezt a gyakorlatot mindenki képes legyen elvégezni. De arra biztatnálak, hogy igazítsd nyugodtan a saját ízlésedhez.