A világ sokszínű, ezernyi kérdéssel és kihívással, de hogy ebből mennyit érzékelünk, leginkább rajtunk múlik. A nyitottságunkon. Azon, hogy van-e bátorságunk valóban megismerni a minket körülvevő valóságot. A Helikon Kiadó és a Margó Irodalmi Fesztivál közös gondozásában megjelenő Margó Könyvek sorozatban bemutatkozó 18 európai szerző csupa olyan aktuális, a mindennapjainkat érintő és mindannyiunkat foglalkoztató kérdést feszeget, amelyet mi, olvasók ismerünk, látunk, de mivel sokszor az algoritmusok által is megerősített információs buborékjainkból nézzük a világot, el se tudjuk képzelni, hogy lehetnek róluk más álláspontok, nézőpontok is. A Margó Könyvek ehhez a felfedezőtúrához ad muníciót.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Asko Sahlberg: He

Werner Söderström Osakeyhtiö, Helsinki, 2010

© Asko Sahlberg 2010

Published in the Hungarian language by arrangement with Rights & Brands

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Fordította Panka Zsóka

Hungarian translation © Panka Zsóka, 2024

Utószó © Szécsi Noémi, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Béres

Alig hallom meg a hó csikorgását, máris tudom, ki közeledik. Henrik szokása szerint lassan és nehézkesen lépked, mintha lábát a föld mélyébe akarná préselni. Mennyire különbözhet egymástól két testvér. Erik sietve és könnyedén lépdel, mintha mindig igyekezne valahová, alig bukkan fel valahol, rögtön tovább is áll.

A lépések elhaladnak a kunyhóm mellett, megtorpannak. Felállok, az ajtóhoz megyek, óvatosan résnyire nyitom. Henrik az udvar közepén áll, akár egy fa. Hosszasan néz a házra, amelynek vastagon elfüggönyözött ablakaiból halvány fény szűrődik ki, és amely a sötétbe burkolózó hatalmas erdő előterében nagyobbnak látszik a valódi méreténél. Ő pontosan tudja, mekkora, mennyi bánat és csalódás rejlik benne.

Ha Henrik helyében lennék, én sem akarnék, bátorkodnék vagy merészelnék bemenni a házba. Nem mintha Henrik nem volna bátrabb annál, mint ami egy férfinak javára válik, és ne volna gyerekkora óta valami furcsa hiba az elméjében, amely megakadályozza, hogy megzabolázza elszánt merészségét, ahogy néha a megvadult lovat is meg kell zabolázni. Mégis van olyan dolog, amit még a legvakmerőbb férfi sem tesz meg, ha nem muszáj, annál az egyszerű oknál fogva, hogy nincs itt az ideje. Csak akkor tenné, ha valami rendkívüli ostobaság átka sújtaná. De Henrik nem ilyen ostoba. Így hát amikor ismét elindul, az istálló felé veszi az irányt.

Ülök és lélegzem. A szél bele-belekap a kunyhó falába. Az orrom elárulja, hogy a kályha tüze kihunyóban van. A szemem nem veszi észre, mert egy ideje már a sötétség rabja. A háborúnak vége, de itt még lehetnek halottak.

Anna

Tegnap farkasnyomokat láttam a mező szélén a hóban. Ebből gondoltam. Ezért mentem ki reggel olyan korán, még a sápadt hajnal előtt. Hangtalanul mentem, mintha nem is léteznék. Az éjszaka illata szállt a levegőben, hűvös fenyőillat és a fagy halálos lehelete. Nem kellett csizmanyomokat keresnem a hóban, mégis azt tettem. Nem bámultam tovább őket, nehogy magam is nekiinduljak. Nem fordultam az istálló felé, bár a hátam majd leszakadt a derekamról.

Azonnal be is mentem volna a házba, ha nem veszem észre a Bérest. A kunyhója előtt állt mozdulatlanul, mintha mindig is ott állt volna, mintha a földből nőtt volna ki. Róla sosem lehet tudni. Mintha mindig jelen lenne, és sosem lenne jelen. Olyan, mintha több nemzedéknyi bütykös kezű, csontos térdű férfi élne benne. Ezek az emberek az erdőből jönnek, vagy az erdőbe mennek, ha épp nem a mezőt kaszálják vagy a lépcsőn ülve pipáznak szótlanul. Nem tudom elképzelni, mit lát a Gazdasszony a Béresben. Ebben a házban mindenkinek hozzá kellett szoknia, hogy úgy tegyen, mintha nem hallaná, hogyan suhog a Gazdasszony kifakult muszlinszoknyája éjszakánként az udvari ösvényen.

És a bagoly is folyton huhog.

A Béres engem figyelt. Tudtam, mert elfordította a fejét. Az útról az udvarra vezető lábnyomok mintha visszafelé hozzá vezetnének. Innen nézve mintha mindenkinek égető szüksége lenne rá, hogy felkeresse őt, többé-kevésbé minden tőle indul, még ha ő nem tud is erről. Ő az egyetlen közülünk, aki nem esett a hazugság bűnébe, ezért ártatlan.

Végül visszatértem a lépcsőhöz és a házba. Azóta nem csináltam semmit. Mostanra már igencsak benne járunk a napban, és én csak hallgatom, ahogy a Gazdasszony merev léptekkel járkál az emeleten. Tudom, hogy a cselédlány is járt már a szobájában, a súlyos sötétítőfüggönyök elhúzva, az ágy bevetve. A szobában most púderillat, mindennapos idegesség és az a szag terjeng, amelyért Erik szerint túl nagy árat fizetünk majd. A falról, az egyetlen festményről a házban egy vastag szemöldökű férfi néz le ránk, keménykalappal a fején, amely mintha nem illene rá egyáltalán, másrészt olyan, mintha egyenesen a fejéből nőtt volna ki: egyszerűen kisarjadt a homlokából, a füle mögül, mint egy összenőtt agancs. Lehet, hogy a Gazdasszony megáll, és belenéz a szinte feketére festett szempárba. Egy pillanatra leül a kopottas bársonybrokáttal bevont karosszékébe, de pár pillanattal később ismét nyugtalanul felpattan. Nyugtalansága csak késő délutánra enyhül valamelyest, estére pedig üres tekintetű bágyadtságba csap át.

Odakintről éles csattanások hallatszanak. A Béres tűzifát aprít. Ritmikusan csap le a fejszével, mintha egy óra lenne benne, amely a keze mozgását szabályozza.

Bennem is van egy óra. De az a hajnali órákban megállt.

Az ablakban egy árny suhan el. Odamegyek és megnézem. Henrik halad lassan a fáskamra felé. Széles vállú, mint mindig, de vajon még mindig ugyanaz? Mintha egy nyíl döfne a hátamba. Halk léptekkel az előszobába sietek, gyorsan cipőbe bújok, és kiosonok az ajtó elé, a lépcsőhöz. Olyan könnyű vagyok, hogy a keményre fagyott hó nem árul el. Az elágazásnál az istálló mögé bújok, ahol egy rejtekhelyről kihallgathatom őket. Vissza kell fojtanom a lélegzetem, ha hallani akarom őket anélkül, hogy észrevennének.

– Legalább minden rendben van tartva – mondja Henrik. – Ezt már akkor láttam, amikor éjjel megérkeztem. A holdfénynél néha szinte olyan jól látni, mint fényes nappal.

Eltelik pár pillanat, mire a Béres válaszol:

– Háborúban is?

– Nem sokat harcoltunk éjjel. De néha az is megesett. Egyik éjjel egész közel voltunk, arrafelé, a falu irányába.

A Béres nem csattogtatja tovább a fejszét.

– Hallottam róla. Felgyújtottatok néhány házat.

– Egyesek igen, mások nem. Én tettem róla, hogy ezt a házat ne gyújtsák fel. Pedig azt beszélték, itt is volt valaki, aki az ellenségnek segített.

A Béres szinte hangtalanul is képes köpni egyet.

– Ahogy vesszük. Valójában senki sem gondolta őket ellenségnek. Egy csomó ismerős ember is volt köztük.

– No, akárhogy is, most új cár és új parancs uralkodik. Végre eltehetjük a fegyvereket, és ideje elgondolkodni a jövőnkről. – Szinte hallani vélem, milyen merevek Henrik arcizmai. Magam előtt látom sápadt arcát a vállai közt, mintha fából lenne simára csiszolva. – Mostantól minden jobb lesz, hidd el nekem.

– Nem hiszem, hogy hit kérdése. Kétlem, hogy bármi megváltozik, ha az egyik urat a másikra cseréljük.

– Ki tudja. Majd meglátjuk. Most már mennem kell, köszönök anyámnak meg a többieknek odabent.

– Erik tegnap elment a városba Maurival. A Gazdasszony pedig nem volt túl jól az utóbbi napokban.

Henrik egyáltalán nem tűnik meglepettnek vagy nyugtalannak a hír hallatán, közönyös hangon teszi fel a kérdést:

– Mi baja van?

– Biztosan elmondjam?

– Hát persze, ki vele!

Tudom, hogyan néz a Béres Henrikre, miközben elbámul mellette.

– Egy anya szívének aligha tesz jót, ha a fiai egymás ellen háborúznak.

– Akárhogy is, én a király ellen harcoltam. Ez nagy különbség.

– Meglehet.

A bozótosban varjú károg. A szél megakad az istálló tetején. Henrik megszólal:

– De legalább minden rendben van tartva.

A Béres mormog valamit.

Már azelőtt meghallom Henrik lépteit, hogy elfordulnának. A lábamban érzem őket. A Béres úgy folytatja a tűzifa aprítását, mintha semmi sem akasztotta volna meg időközben, mintha csak átmenetileg hallgatott volna el egy kis időre, aztán hirtelen mégis visszatért, ahogy az erős szél is megszakítja az erdő zajait. Köhécsel kicsit, de nem az erőlködés miatt.

Hátamat a falnak támasztva várom, hogy Henrik lépteinek hangja a távolba vesszen. Odaosonok az istálló sarkához, épp időben, hogy meglessem, hogyan tűnik el izmos alakja az ajtórésben. Mozdulatlanul állok, bár a szívemből lüktető gyökerek kanyarodnak a nyakam irányába.

Gazdasszony

A tyúkok jól tojnak. Szerencse, hogy volt eszem megfizetni a jó fajta árát. Meg kellene tanítanom sütni az új cselédet.

Henrik

Nem előnyére változott. Már korábban is mondtam, és újra elmondom: a már nem tejelő tehenet legjobb volna levágni. Ha véletlenül idetévedne egy idegen, aki semmit sem tud az egészről, azt gondolná, az egyetlen tehén a környéken az, amit épp meg akarok fejni. És ha esetleg ugyanez az Idegen emlékeztetne keresztényi kötelességemre, hogy tiszteljem apámat és anyámat, akkor azt válaszolnám neki, hogy ilyen erővel akár egy babiloni örömlány előtt is kalapot emelhetnék az istentisztelet után. Miért is ne, az sem állna túl távol az igazságtól.

Hátat fordít nekem, hogy kifejezze a véleményét. A haját fésüli, tele van ősz szálakkal. De látom, hogy a tarkója reszket. A sarokban álló óra éppen ütni kezd, a konyha felől az új cselédlány csörömpölése hallatszik. Biztosan sokat kell még tanulnia. Vagy túl nagy kérés lenne, hogy a személyzet ótestamentumi csörömpölés nélkül végezze a munkáját? Pont ez a baj ezekkel az emberekkel: az általános hozzá nem értés és a lustaság. Ez úgy elsorvasztja a népet, hogy egy rendes ember kénytelen több száz versztányit utazni, hogy utálhassa őket. Pétervárra érve azt hittem, hogy egyszerűen levethetem magamról ezt a népet, akár egy szakadt inget, de sajnos nem ment ilyen könnyen a dolog. Káin bélyegét hordozom magamon. Nem elég, hogy rossz korban születtem, de rossz helyre is, és ha még ez sem volna elég, onnan is kiutáltak engem.

Anyám hirtelen felém fordul. Mintha egy széllökés fújt volna rá az ablakon keresztül. Az oldalról érkező fényben elfordítja sápadt arcát – a szeme és orra körüli ráncok mélyebbek lettek, a nyakán megereszkedett a bőr –, és felsóhajt:

– Milyen az a hely?

– Nincs még egy ilyen város – felelem. A hangom kiegyensúlyozott, nyugodt és erős. – Több a szökőkút, mint Turkuban a ház, a Nyevszkij Proszpekten pedig akkora tömeg nyüzsög, hogy alig lehet elférni. Hatalmas a fejlődés és a jólét, sok a gazdag ember. Még Stockholm is vidékiesnek tűnik Pétervárhoz képest.

A szeme se rebben:

– Ha minden olyan pompás, miért nem maradtál ott?

Azért sem veszítem el az önuralmam.

– Szívesen maradtam volna. De történelmi időket élünk. Most itt, Finnországban van szükség hozzáértőkre, ha már mi is a birodalom részévé váltunk.

– Mi az, hogy váltunk?

– A sors hozta így. Vagy a cár jóindulata, hogy tett nekünk egy szívességet. De ezt a legtöbb magadfajta vénasszony még nem érte fel ésszel.

– Akkor meg minek jössz haza a magamfajtákhoz?

– Már megmondtam.

Megint hátat fordít. Az asztalhoz lépek, ujjammal vonalat húzok az asztallapot fedő vastag porrétegbe. Mit csinál az új cselédlány? Csak a kenyeret pusztítja? Anya a komódon álló, ostoba és nevetséges nippeket kezdi idegesen simogatni: angyalkákat, lovacskákat, báránykákat, unikornisokat, réges-rég elveszített városi gyerekkorának emlékeit. Másrészt mintha még mindig lenne benne valami gyerekesség, örökérvényűen. Nyakamat rá, hogy legszívesebben inna egy kortyot a pohárszéken álló üvegből. Úgyhogy odamegyek, és töltök magamnak egy pohárral.

– Úgy hallom, Erik Vaasába ment Maurival – mondom. – A Béres említette.

A hangja igencsak feszült, amikor válaszol:

– Úgy tűnik, van elég okuk rá, hogy oda járjanak. Bár tudom is én, lehet, hogy valami fontos ügy miatt. Rég elhatároztam, hogy nem hozok többé döntéseket a ház sorsáról. Erik intézi az ügyeket. Én meg, azt hiszem, megérdemlem a nyugodt életet.

– Bizonyára. Eriknek meg…

– Van egy ügyes felesége. Ezt akartad mondani?

– Ügyes. Miért is ne? Így is lehet mondani.

Csak félig fordul felém, mintha egy harmadik, számomra láthatatlan személynek panaszkodna:

– Minek jöttél vissza?

– Miféle kérdés ez? Csak hazajöhet az ember.

– Haza? Nekem hiába köntörfalazol. Tudom én, hogy neked szinte már nincs is otthonod.

Érdekes, a szavak könnyedsége miatt néha az egész arcát könnyűnek érzi az ember:

– Az ember nem mindig tudja, merre visz az útja. Talán úgy éreztem, valamit még tisztáznunk kellene.

– Ugyan mit?

– Mindenfélét.

Ideges, de erőtlen hangon böki oda:

– Jobb lenne, ha másfelé intéznéd a mindenféle ügyeidet.

– Mégis ide keveredtem. Úgyhogy nincs mit tenni.

Már éppen kilépnék az ajtón, amikor odaveti:

– Úgy látszik, azért mégsem ment olyan jól a sorod ott, Péterváron!

Megállok, és a vállam felett visszakérdezek:

– Miért ne ment volna?

– Az istállóban egy új lovat sem láttam.

Csak kibökte. Igen, kimondta, de hadd legyen egy kis öröme a nagy nyomorúságában. Kimegyek az előtérbe, és a Béresbe botlom. A fal mellett ácsorog olyan ábrázattal, mintha ez lenne az igazi dolga, ami miatt megengedik neki, hogy egy igazi kis házikóban lakjon a füstös pöcegödör helyett, ahol egy rendes világban rohadnia kellene. Egy darabig bámulom, aztán odaszólok neki:

– Mit ólálkodsz itt?

– Sok mindent el lehet mondani rólam – válaszolja a maga idegesítően lassú módján –, de ólálkodáson még sosem értek.

– Az ember azt hihetné, hallgatózni jöttél.

Kimutatja sötét ínyét.

– Az lehetetlen. Legkésőbb akkor megsüketültem, amikor levetetted a pelenkát.

– Akkor jó régen megsüketültél.

– Vagy az is lehet, hogy még mindig kiválóan hallok.

Ki kellene hajítani. Ráadásul kalappal a fején áll előttem. A fene tudja, miért tartja itt mindenki ekkora becsben, miféle szálakat tarthat a kezében. Lehet, hogy már jóval korábban kezdődött, aztán továbböröklődött, mint a rossz vér, ami állítólag nemzedékről nemzedékre száll. Adjunk tehát hálát a Teremtőnek, hogy a Béres vére megállt, nem folyik tovább egyik porhüvelyből a másikba. Bár lehet, hogy van valahol egy eltitkolt testvére, vagy egy egész falka hozzá hasonló nyomorult rokona, akik mások Vaasában vett szőnyegén ácsorognak a koszos csizmájukban, és még a büdös kalapjukat sem képesek lekapni a fejükről.

Végigmérem, míg végül megfordul, és kimegy. Legszívesebben jól belerúgnék, hogy gyorsabban menjen. Úgy tartják, a fiúk gyakran cipelik az apjuk keresztjét, de ha az apám bűnös volt valamiben, amit nekem kell tovább cipelnem, akkor az csakis az lehet, hogy a házába vette ezt az élősködőt, minden idők legarcátlanabb alakját.

Anyám bizonyára végighallgatott minket, mert hangosan bevágja a szalon ajtaját a hátam mögött. Egy kis bosszú a meg nem született ló miatt.

Egyszer csak neszt hallok a konyhába vezető folyosó irányából. Hát ebben a bolondokházában minden sarokban megbújik egy hallgatózó fül? Elindulok a hang irányába, belépek a félhomályba, és megdermedek: érzem az illatát. A sors fintora, hogy hiába ismeri valaki a világ összes metropoliszának összes szagát, mégis földbe gyökerezik a lába, amint a múlt halvány illata megcsiklandja az orrát.

Tartalom

Béres

Anna

Gazdasszony

Henrik

Béres

Gazdasszony

Anna

Henrik

Gazdasszony

Béres

Anna

Erik

Gazdasszony

Erik

Henrik

Mauri

Anna

Mauri

Béres

Gazdasszony

Ispán

Erik

Anna

Mauri

Cselédlány

Henrik

Gazdasszony

Erik

Béres

Henrik

Erik

Béres

Gazdasszony

Anna

Béres

Szécsi Noémi: Testvérháború

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Sorozatszerkesztő: Karádi Éva

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót Tillai Tamás tervei alapján Szalkai Diána tervezte

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 394 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya – SIL Open Font License

Inter – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License