AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Török világ Magyarországon

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-23-1

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Török világ Magyarországon

Tartalom

Török világ Magyarországon

Előszó

I. Isten csodái

II. Az aranyos kaftány

III. Három szűz

IV. Három férfi

V. Országos gondok

VI. A nagyváradi nap

VII. A szentkúti barát

VIII. A nagyenyedi ijedés

IX. Hölgyvásár

X. Az amazondandár

XI. A Margitsziget

XII. Egy csillag a pokolban

XIII. Szentgotthárd

XIV. Az üldözött nő

XV. Olaj bég

XVI. Nők védelme

XVII. Küzdelem a saját fejért

XVIII. Ellentétek

XIX. Szerelem tévedései

XX. Játék egy vak emberrel

XXI. A halál előtti éj

XXII. Az áldozat

XXIII. Változó idők, változó emberek

XXIV. A díván

XXV. A törökhalál

XXVI. A kezes

XXVII. A férfi

XXVIII. Virághervadás

XXIX. Isten kardja

XXX. Az őrült

XXXI. Üdvös csalatkozások

XXXII. Egy férfi, kit őrangyala elhagyott

XXXIII. Az újra kihúzott kard

XXXIV. Az utolsó nap

Előszó

Olvasóközönségem iránti kötelességet reménylek teljesíteni, amidőn jelen művemben ugyanazon időszak képeit adom vissza, melyből „Erdély aranykorá”-t vettem. E két regény között nem kívánok művészi összefüggést kerestetni, – ha volna, az mindkettőnek hibája lenne; csupán a kor vezéreszméi közösek, melyek mindkettőn keresztülfolynak, s miknek jellemzése volt fő törekvésem.

Lehet, hogy ezen tárgyak nem érdekesek, de tanulságosak; lehet, hogy ezen kor nem gazdag dicsőségben, de gazdag erényekben és bölcsességben. Tán választhattam volna fényesebb időszakot Magyarország történetéből, hol rajzolásaim gyöngeségét a színek ragyogása pótolta volna; ámde egy nemzetet nem a szerencse, hanem a balsors jellemez; s az alakok, melyek itt felmerülnek, bár nem félistenek, de egész emberek.

Erdély ez időszakban az európai önálló birodalmak sorában áll, mely saját kormányzattal, törvénnyel, uralkodó vallással, fejedelmi udvarral bír, hol az ausztriai, francia, lengyel és török birodalmak követei állandóul tartózkodnak.

Künn, a Királyhágón és a székelyhídi váron túl, már felfordult világ van, ott török basa osztja parancsait a helységeknek, ott a várakon félhold ragyog, s üldözött hit és polgárszabadság jó menedéknek tartja a félhold uralmát; a magyar ellenségeinek segít önmagát pusztítani.

Titkos és nyílt villongás minden körökben, csak Erdély kardja nyugszik: félelmes fegyver, ha egyszer ki van húzva, de utolsó fegyver, ha egyszer ki van ütve a kézből.

E kérdés világa dereng át az egész történeten, e körül csoportosul minden alak, kicsiny és nagy, fényes és sötét.

A jámbor fejedelem, ki inkább született elmerengő tudósnak, mint harcos idők vezérének…

A délceg, lángelmű magyarországi jövevény, ki egy szökéssel megmérte a sors útját a legmélyebbtől a legmagasabbig, s onnan ismét vissza: kedvence a nőknek, bálványa a férfiaknak, játékszere a sorsnak…

Az egyenes, de magas lelkű tanácsúr, Erdély békéjének utolsó oszlopa, ki nem vett harcot, midőn egy kézben fejedelmi süveggel, másikban rabbilinccsel kínálták is, s fel tudott áldozni éltet és családot egy eszme vaskövetkezetességének…

Az ifjú idegen, ki ábrándos hajlammal vonzódék a magyarhoz, s családtagnak tekinté magát ott, hová mint ellenség jutott be…

És azon titkos egyetértés, mely a két haza legszebb hölgyének szívében köttetve, bánatban és örömben szakadatlan, mint egy rózsákból és gyászvirágokból font füzér kapcsolja egymáshoz a kor eseményeit, alakjait, Budától Gyulafehérvárig, oly idegen s mégis oly ismerős lények, oly ismerősek, s mégis oly újak…

És aki mindezek fölött legmesszebb ellátszik, kinek kezeire minden eseményben ráismerni, a főtanácsúr, Erdély első minisztere, a békében nagyravágyó, balsorsban bölcs, diadalban előrevigyázó férfi, ki barátjai és ellenségei eszén örökké túljár, ki mielőtt elesett volna, már fölkelt, s ki mielőtt élettervei romba dőltek volna, már újat épített helyettük… Nem akartam magamat azon váddal terheltetni, mintha ez alakban egy jelenleg köztiszteletben álló család ősének ismert hibáit, utódai iránti hazafiúi hálából iparkodtam volna szépíteni; de viszont azon véleménynek sem vagyok szítója, mely az idők és körülmények latra vetése nélkül egyedül az eredményeket számítja be egy oly kétséges jellemű időben kormányzott férfinak. Én iparkodtam őt embernek festeni.

Nehány szó, mit az akkor élt öreg Bethlen János mond, elég e kornak és embereinek – ha nem mentségére, de megértésére:

„Mi is tudtuk volna, mit kellene tennünk; de cselekedtük azt, ami lehetséges volt.”

E mondatot szíveskedjenek tisztelt olvasóim e regényem előfordulandó hiányaira is alkalmazni.

Pesten, 1852-ik november 12-én.

I. Isten csodái

Szép derült nyári éjszaka volt, az újhold már leszállt az égről, egy felhő nem látszott rajta, csak a fényes csillagezrek ragyogtak csendesen a föld felett.

Minden néma volt körül, szél sem ingatta a fákat, hegy és völgy pihent csendesen, csak néha ütődött fel valami távol, ismeretlen hang, s egy-egy pillanatra mintha világosabb lett volna az éj; mintha az alvó természet álmában beszélne, s a behunyt szemű éjszaka fel-felnyitná szempilláit.

Maga Kolozsvár oly édesdeden szunnyadt fekete zsindelyes tetőivel s méla tornyaival a völgy teknőjében, hogy még egy lámpafény sem árulá el benne az életet, s miután a fejedelem szigorúan meghagyá, hogy az ő palotája előtt ne kiabáljanak az éji őrök, azok annyira szót fogadtak, hogy az egész városban sem kiálták meg az órát.

Oka pedig eme tilalomnak az volt, hogy a fejedelem az éjszakai órákat palotája toronyerkélyén szokta tölteni, vizsgálva a csillagokat; mert amióta Erdélyben a múlt télen a legelső északfény feltűnt, melyet még akkor a legnevezetesebb természettudósok sem ismertek, Apafi minden egyéb tudományos dolgaival felhagyott, annyira beleszeretett a csillagászatba, mégpedig annak tisztán tudományos oldalába, mellőzve a csillagjóslásoknak akkoriban divatozó babonáit. Egész éjszakákat elült ott a torony tetején, mikor szép csillagos idő volt, egyik vagy másik benső meghittje társaságában, minők voltak Bíró János uram, az udvari mulattató, tudós Passai János uram, professzor, és nagytiszteletű Magyari László uram, az udvari lelkész, kiket néha Bornemissza Anna maga is felváltott; hanem már az ilyen eseteknél volt Apafinak annyi jó ízlése, hogy a csillagokat ne a láthatáron, hanem felesége szemeiben vizsgálja.

Ez éjjel éppen a nagytiszteletű úron van a sor, ki is ülvén Apafi mellett a nagy zsellyeszékben, kezeit testének nem megvetendő terjedelmű alsó részén egymásba fogva tartván, már-már annyira elnyomattatott a buzgóság által, hogy úgyszólván alszik is. Miatta a fejedelem találhat csillagot eleget.

Apafi pediglen egy nagy kihúzó-behúzó, kerekes ágyúnyi nagyságú teleszkópiummal célozván az eget, nagy figyelmesen kíséri a planéták futását, hogy szinte belefájdul az egyik szájaszeglete az örökös félszem-behunyásban, midőn ama rejtelmes villanások megdöbbentőleg kezdenek hatni figyelmére.

– Mit jelenthet ez? – kérdi elébb magától, majd a nagytiszteletű úrtól, s midőn a kérdezett édesded horkolással felelget szavára, bosszúsan megrángatja palástját: – Hát ne alugyék kegyelmed ilyenkor!

– Hopp! – hó! – kiált a felébredő; úgy téve, mint szokott rendesen tenni, akit felébresztenek, s mutatni akarja, hogy már nem alszik – ejnye, ezt ugyan szeretem, hogy felébresztett nagyságod; éppen azt álmodtam, hogy prédikálnom kellett volna, s nem jutott eszembe a textus.

– Törülje ki kegyelmed a szemeiből az álmot, és nézzen az égre, mit lát?

– Sok szép csillagzatot.

– S nem veszi észre azt a csodálatos tüneményt, hogy az egészen tiszta, felhőtelen ég olykor fel-felvillámlik?

– Vagy igenis.

– Nos, hát mit gondol: mi lehet ennek oka?

– Nagyságos uram – szólt a pap kegyes önmegadással –, én az Isten útait csak tisztelni tudom, és nem vizsgálgatni. Ami onnan felül jő, az mind helyes, és mind jó, s balgatag az olyan bölcs, ki véges ésszel utol akarja érni a véghetetlent. Ha őfelségének úgy tetszik, hogy a derült ég villámokat lövelljen, én megnyugszom szent akaratában, s nem kérdezem, miért van az, mert tudom jól, hogy aki a világokat alkotá, nem bízta mireánk, hogy azokat feltartsuk.

– Jól van, nagytiszteletű uram, alugyék kegyelmed tovább – szólt Apafi, újra beleagyarkodva távcsövébe, s nézett rendíthetlenül a csillagos égbe, véghetlenül bámulva rajta, hogy a nagyító üvegen át a legfényesebb Algol és Denebola is oly porszemnyi kis pontnak látszik, mint a legkisebb ködcsillag.

Egyszerre, mintha az égboltozaton tört volna keresztül, iszonyú recsegés-ropogással támad elő egy óriási meteor, s elkezd futni déltől észak felé, éppen mintha Kolozsvár fölött repülne.

A pompás tűzgolyó szikrákat hányva vonult végig a magasban lassúdan, méltóságosan, mint egy kialvó nap, mely nem képes az eget bevilágítani többé; hosszú tűzfarka kígyózva vonult utána, s ezernyi szikrát hányva pattogott oly robajjal, mintha ércszekerek rohannának vashidakon keresztül ott a magasban.

Az égi zajra egyszerre megelevenült a környék, az emberek kifutottak házaikból a tünemény bámulatára, az utcák megnépesültek, s a közelebbi oláh falukból áthallatszott, mint verik félre a harangokat.

A tűzgolyó pedig, mely nagyságára akkora volt, mint a telehold, miután a legsötétebb vörösből fokonként a legfényesebb ezüstfehérbe ment át, s még egynehányszor majd kékre, majd rózsaszínűre változtatta színét, s eközben a szivárvány minden színeire váló csillagsziporkákat hullatott zörgő ropogás közt, egyszerre sebesen kezde lefelé bukni, addig vízirányosan úszó farkát maga után kapva.

– Jézus segíts! – kiáltának a megnépesült utcában, mindenki azt hitte, hogy ott fog leesni.

Ezen pillanatban a villámnál ezerszerte ragyogóbb lobbanással és oly mennydörgéssel, mely a földet reszketteté meg, szerteszét pattant a meteor –, és az ég ismét sötét lett, mint azelőtt.

A kolozsváriak azt hitték, hogy éppen fejük fölött szakadt szét e tűzgolyó, pedig Brassóban is éppen úgy látták azt támadni és elmúlni, oly végtelen magasságban járt az; sőt Szentmiklóson le is ütött egy szétszakadt darabja, s éppen Sándor Mihályné asszonyom házára esvén, annak asszonya, fogván egy dézsa vizet, nyakon önté vele a mennykőt, s akként fogá azt meg a kötényével, de meg is égette a kezét emberül, s még másnap és harmadnap is oly forró vala az égből esett tömeg, hogy puszta kézzel nem lehete hozzányúlni.

*

Nehány napig volt miről beszélni Erdélyben, noha az egész országban alig volt ember, aki a zajos tüneményt ne látta volna, mégis e nehány nap alatt úgy megnőtt annak a híre, hogy krónikákat lehetett volna róla írni. Előbb csak tüzes ember lett belőle, aki sárkánykígyón lovagolt, s csillagokat okádott, de utóbb úgy felszaporodék, hogy még a felvilágosodott Bethlen János is kész volt naplójába feljegyezni, miként az ég erősségében két tüzes tábor csapott össze, lángoló pallosokkal viaskodva egymás között, miként hallatszott a dobok pörgése, mint követte ezt majdan három ágyúlövés, s rá iszonyú csatazaj, emberek ordítása, halottak nyögése, mint hullott az elesettek vére alá a földre véreső képében, s mint vonult el az égen harcoló égő tábor lassanként Brassó felé, s mint lőn vége a rémes ütközetnek egy irtóztató ágyúdördüléssel, amikor egy roppant négyszegletű tömeg, kénkőszínű lánggal égve, nemes Sándor Mihály uram portáját választá ki magának, hogy arra leessék, holott is a házi asszonyság által konfiskáltatván, előbb annak kezét ugyan megégette, de később darabokra töretett, s a lakosok között via facti felosztatott, őnagysága, a fejedelem ritkaságtárába is jutott belőle egy darab: illatja nem vala kellemetes.

Egy napon éppen heti sokadalom levén Kolozsvárott, nagytiszteletű Magyari László uram kinn ült a háza előtti kellemetes szőlőlugasban, melyen akkor több mint háromszáz fürt érett szőlő lógott. Mellette ült a festett lócán tisztelendő Drágos Cyprián uram, a helybeli pópa, kivel a református esperes példás egyetértésben élt, számtalanszor megvendégelvén őt, ki már kalugyeri állapotában igen ragaszkodék derült kedélyű kollégája családi köréhez.

Még akkoriban sem Csetnek, sem Kóspallag nem bírt országos nevezetességgel, s a pipázás még csak az országgyűlési tilalmakból volt ismerve, s a magyar ember csak nevette a bolond törököt, aki füstöt iszik, és bort nem iszik, minél fogva a két tisztelendő úrnak nem lévén módjában az újabbkori időgyilkolási szerekhez folyamodni, bőséges ideje maradt a világ folyása felől elmélkedni.

Az emberek jöttek-mentek előttük, s a két jó úrnak különös mulatságul szolgált az előttük járók köszöntési módjából eltalálni, melyik hitfelekezethez tartoznak. Ha jött egy szép csendesen ballagva az utcán, s oda se nézve a tisztelendő urak felé, midőn már túlhaladt rajtok, akkor megemelé kalapját, egy dicsértesséket mondott, s folyvást rá sem tekintett azokra, akiknek köszönt: ez pápista volt.

Jött egy másik, az már messziről szemébe nézett a két úrnak, s még mikor túlhaladt rajtuk, akkor is hátrafordított fejjel nézett vissza rájuk, de nem köszönt: erre fogadhatunk, hogy unitárius.

Ha jött egy, ki már jó messziről levette kalapját, s hosszú hálálkodással közelge feléjök: az oláh volt; odament hűségesen kezet csókolni előbb tisztelendő Drágos uramnak, azután becsülettudásból Magyarinak, ki is hiába küzdött ellene, az oláh addig odább nem ment, míg le nem fogta, és kezet nem csókolt.

Végre, ha jött valaki, megemelt kalapjával Magyari uram felé mutatva, s jól kimondott, kerek hangon így kiálta: „szerencsés jó napot kívánok kegyelmednek, nagytiszteletű Magyari László uramnak!”, az minden kétségen kívül kálvinista volt, s csak azért kiáltotta oly világosan: „kegyelmednek Magyari László uramnak”, nehogy a másik is magára vehesse a köszöntést.

A két úr nevetett rajta eleget.

– A kegyelmed hívei kevésbé toleránsak az enyimeknél – szólt a pópa.

– A nyakukban van a hiba.

Jöttek azután a vásáros asszonyok, egyik egyet, másik mást hozott a papnak, s vissza ne utasította légyen a kegyes adományt, bárha semmi szüksége sem volt is rá, mert különben kikiáltották kevélynek.

Jön egy asszony, hóna alatt hoz két döbözt.

– Ehen hoztam egy kis szilvaízt nagytiszteletű uramnak; ha több termett volna, bizony többel szolgálnék.

– Ez sem fogy el nálam három esztendeig, ott benn van az asszony, majd az általveszi.

Az asszony visszajön.

– Bizony édes nagytiszteletű uram, nem ártana egy kis esőért könyörögni, mind kiszáradt a vetés, az őszinek már úgyse használ, de még a tengeri és a fuszulyka felveheti magát.

– No, majd jövő vasárnap könyörögni fogunk érte.

Jön utána egy másik asszony, talyigán hozott egy bödön lépesmézet.

– A nagytiszteletű asszony számára hoztam ezt a falat szopnivalót.

Visszajön aztán, s megáll a pap előtt.

– Jaj, édes nagytiszteletű uram, nagy utat kell tennem, mézet viszek fel Krakkóba, attól tartok, eső kap az úton, mind pocsékká leszek, könyörögjön egy kis jó időért.

Magyari László uram nem hagyja magát megzavarni.

– Már, édes lelkem, azt a jövő vasárnap nem tehetem, mert akkor esőért kell folyamodnom, hanem ahhoz egy hétre szívesen engedek a kegyelmed kívánatának.

Ismét másik asszony jön.

– Tiszteli az uram a tisztelendő urat, itt küldi ezt a – azalatt kibontott egy csomó papiros közül egy pár igen szép – ezüst sarkantyút.

– Nekem-e?

– Hát, biz ezt Apor István uram számára készítette az uram, aki udvari ötves – tetszik is ismerni –, de a jó úr megrágta a szíjat, s mikor készen volt, le akart vonni a kialkudott díjból; az uram pedig csak egy poltúrával sem engedte alább, inkább, azt mondta, od’adom a papnak.

– De mit csináljak én evvel, jó asszony? Tudja kegyelmed, hogy én sarkantyút nem viselhetek?

– Én nem bánom, de vissza nem viszem. Van nagytiszteletű uramnak hajadon leánya, majd ha azt férjhez adja, aztán annak fia születik, s az majd megnő, annak jó lesz.

A pap kacagott, hogy a könnyei folytak bele, elhagyta azonban a kacagást, észrevevén, hogy az asszony erőnek erejével sírni szeretne.

– Hát kegyelmednek mi baja akadt, Matyusné asszonyom?

– Hát azért az én kisebbik uramért kellene egy fohászkodást intézni, hogy az Isten gyógyítsa meg.

– Hiszen, ha jól tudom, már elhagyta a hideg, s régóta nem beteg.

– Nem biz az a jámbor, de csak félünk, hogy megint beteg lesz, mert az éjszaka is olyan csoda történt, hogy az urasági halastóban megütköztek egymással a halak, s úgy harcoltak, mint két ellenséges tábor, a holtakat összemarcangolva a partra kihányták.

– Hazugság! Bolond volt, aki mondta!

– Szénási mester mondta.

– No iszen, majd megtanítom én őtet ilyen híreket terjeszteni!

– De a kertészek is állítják.

– Igen, mert bizonyosan szigonnyal vadászták ők maguk a halakat, s hogy fel ne tűnjék a tolvajság, csodát kiáltottak. Megmondja kegyelmed a magiszternek, hogy össze ne jöjjön velem valahol, mert…

Az asszony elsompolygott, kevés idő múlva jött a másik. Nagy titkolózva odament a paphoz, előre engedve sejteni, hogy iszonyú dolgoknak akar hirdetője lenni.

– Mi baj, Kálócziné asszonyom?

– Nagy dolgok történnek. Gondolja csak, nagytiszteletű uram, a múlt éjszaka, amint a szérűskertemből jönnék hazafelé, hogy rövidebb úton járjak, a külső kápolna felé tértem; hát amint ott nagy csendesen elhaladok, íme, három vagy négy ismerősömmel találkozom össze, kik szinte a város felé szándékoztak, s amint engem megláttak, suttogva mondának, hogy az isten szerelméért ne menjek tovább, mert veszve vagyok. Én el nem tudám gondolni, mi történt, midőn egyszerre orgonahangok és éneklés üti meg füleimet. Jóságos atyám! Mi lehet ez? – kérdezém ismerőimtől, mire azok nagy rebegés között elbeszélék, miszerint szemeik láttára előjöttek a halottak a temetőkertből, s belépkedtek a kápolnába, s ott most énekelnek. Nekem hajam szálai borzadtak; most sem tudom, miért nem futottam el onnan. Végre elvégződött az ének és az orgonaszó; nagy halkan megnyílt a kápolnaajtó, s kilépkedtek rajta egyenkint a kísértetek, fehér halotti lepedőkbe burkolva, s mintha nem is földön járnának, egyenkint eltűntek a temető halmai között. Minket a borzalom nem engedett szóhoz jutni.

– Álmodta ezeket kegyelmed.

– Oly igazán láttam, mint most kegyelmedet; ma újra beszéltem Szénási mesterrel, s újra bebizonyította ő is.

– Hogy jön ide megint Szénási mester?

– Hát nem mondtam még? Úgy: tehát még ott álltunk elijedve a kápolna előtt, mindig attól tartva, hogy tán egy elkésett kísértet még kilép majd rajta, s ha eljövünk, még elkap bennünket; tehát, íme, kit látunk az ajtón leghátul kilépni? A magisztert, testestül-lelkestül, a maga százrétű köpenyegében és háromszegletű kalapjával. Mi nem akartuk őt meglátni, de ő észrevett bennünket, s odajött hozzánk nagy remegve, s jó estét mondva, elbeszélte, miként már negyedik éjszakája, hogy őt a rémek fölkeltik ágyából, és kényszerítik velük a kápolnába menni, ahol egy óra hosszat neki orgonálnia kell, mihez a kísértők énekelnek, s midőn vége az éneklésnek, egy kísértet felmegy a katedrába, s ott elkezd szónokolni, de ő nem hall belőle egy szót is, csak azt látja, hogy szája mozog, és a kezei járnak. És hogy mindez nem jót jelent, hogy gonosz idők vagynak reánk készülőben, háború és mindenféle ellenséges futás s az országnak zűrzavaros felfordulása. És hogy mindezekről ne szóljunk senkinek, mert különben a halottak rajtunk állnak bosszút. Én valójában nem is beszéltem senkinek nagytiszteletű uramon kívül, mégis tele van már vele az egész város. Mármost én mitevő legyek?

– Menjen kegyelmed haza, és lásson dolga után; én fogadom kegyelmednek, hogy ez napságtól fogva a kísértetek nem fognak a külső kápolnába járni, sem kegyelmeden bosszút nem állnak.

Az asszony nagy hálálkodva eltávozott; a két pap hallgatásba merülve maradt, a hallott csodákon elgondolkozva, míglen Magyari László uram egyszerre minden előleges inektívák nélkül felugrott helyéről, s elkiáltva magát:

– Hazudsz, ha mondom! – olyat ütött a levegőbe az öklével, hogy ha az, akire gondolt, éppen akkor előtte áll, bízvást kiüti egynehány fogát.

A pópa megfogá köntösét.

– Ne tüzeljen kegyelmed, tisztelendő kolléga, nem lehet ököllel agyonütni az ördögöt, s emberi erő rövid ott, hol emberfölötti lények jelentkeznek.

– S miért volnának emberfölötti lények? Miért ne lehetnének azok a legegyszerűbb események a világon, miket a vakhit a csodák országaiba emelt?

– Kegyelmed nem tagadja tán, hogy Istennek hatalma van magát kijelenteni csodák és tünemények által?

– Kétféle csodákról beszélünk, Isten csodáiról és ördög csodáiról; de én harmadikat is tudok: azok, melyeket incselkedő emberek mívelnek, hogy a népeket ámítsák.

– Mi oka volna valakinek a népeket ijesztgetni?

– Lehet elég ok. Nem emlékezik-e kegyelmed a múlt évre, amidőn egyszerre elkezdtek egész Erdélyországban gyújtogatni? Nem volt éjszaka, hogy itt vagy amott veresleni ne láttuk volna az eget, s nem maradt egy helység az országban, melyet e csapás meg ne látogatott volna, míg végre több gyújtogatót elfogva, azok egyenkint kivallották, hogy nekik ez égetések által céljuk a népnek elvenni a kedvét a háborútól; hátha e csodák meg ellenkező célból történnek? S míg egyik kéz a nép házait, a vele ellenkező azalatt a nép lelkületét gyújtogatja? S inter duos litigantes a szegény nép, a tertius gaudet, hogy a könnye is foly bele.

– Tehát kegyelmed pártérdekből magyarázza a csodákat.

– Nem oda tér-e mindegyik vissza? Kiárad a Maros, s elönti az országot, másnap azt beszéli a nép: így fog a vér elözönleni rajtunk! A sáskák megjelennek a határon, idebenn már azt beszélik, hogy annyi fegyveres készül ellenünk. A pillangók veres cseppeket hagynak a leveleken, azt mondják: ez véres verejték, melyet a természet előre való borzadásában izzad. Üstökös jelenik meg, ím, azt mondják, ez azon égő kard, mely sokakat ki fog oltani! És sohasem tudni meg, ki kezdte, ki terjeszti e híreket, a nép pedig vadul, ingerül, dühös lesz; emberek, kiknek semmi mesterségük a háború, odahagyják kaptafáikat, s lőni, kardot forgatni tanulnak; becsületes céhek, iskolai tanulók csapatostul kezdenek egymással hadakozni, mint legközelebb a brassai vargák és timárok s az enyedi diákok, és vagynak, kikre nézve e dühödt hangulat kívánatos. Bizony mondom kegyelmednek, hogy e csodák mind a magasból származnak, de mégsem az égből.

Míg a nagytiszteletű urak ekként beszélgettek, a vásártéren valami látvány adta elő magát; a népség egy helyen csoportosulni kezdett, s nehány pillanat alatt oly nagy lett a tolongás, hogy egy almát nem lehetett volna lehajítani.

– Nini! – szólt az elébb figyelmessé lett pópa. – Ott valami történik.

– Olasz kutyatáncoltatók lesznek, vagy valami török árul megifjító balzsamot.

Ím azonban nagy futva érkezik a tömeg közül egy köpcös, kerek hasú férfi, s már messziről integet és kiabál.

– Nagytiszteletű uraim, jöjjenek, de gyorsan!

Magyari megismeré a kisded férfiúban az egyházfit, s nem tudá mire vélni e minden formalitásokat mellőző hívogatását, azért is bevárá, míg egészen odaért.

– Mi lelte kegyelmedet, hogy úgy felháborodott?

– Miért nem jön a tisztelendő úr, mikor hívom? – szól az oly hangon, mintha ő parancsolna az esperesnek. – Itt a piacon egy ördöngös ember van.

– Lehet ott még több is.

– De ez valóságos ördöngös, olyan, akit megszállt az ördög, eszi a földet, és túrja a tajtékot, s próféciákat mond az embereknek; magiszter Szénási éppen most érkezett oda, de semmire sem megy vele; mentül jobban exorcizálja, az annál dühödtebben beszél; már arra is példálózik, hogy Erdély címeréből a hét vár közül nem marad meg több, csak kettő, a csillag le fog esni belőle, a félhold pedig teleholddá fog megnőni.

– De már ez mégis sok! – kiálta fel egész méltatlankodással az esperes. – Egyházfi uram, menjen kegyelmed a szobámba, s hozza utánam a nádpálcámat. Kolléga uram maradjon addig itt.

Azzal egész tekintély-súlyával az összecsődült sokaság közé lépett, az emberek megismerték, s utat nyitottak előtte egész addig a kisded térségig, mely bámulatuk tárgyai számára volt felhagyva.

Egy láncokkal körülvett kőemelvény volt az, melynek legalsó lépcsőjén egy meghajlott termetű, száraz férfi állt, a legtetején pedig egy hamuszín pofájú siheder feküdt, összekuporodott állapotban.

Ez volt az ördöngös, ama másik pedig magiszter Szénási, vagy mint őt felsőbb körökben nevezték: Proteus Transsilvanicus, kivel bennünket nagytiszteletű Magyari László uram most mindjárt bővebben meg fog ismertetni.

Az esperes megállt a tér közepén, pozitúrába vágva magát, s kezeit hátra téve, a magiszternek fordult:

– Mit mívelsz e helyen, te korhely Proteus Transsilvanicus?

A megszólított mellére tevé kezét, s arcát földig hajtva, felfordítá szemeit az égre, hogy alig látszott valami a feketéjükből, s arcát oly háromszegletűvé húzta, hogy aki nem ismerte, megszánta volna; és szólt a legalázatosabb, reszketeg, könyörületre indító hangon:

– Avagy miért nevez engemet kegyelmed korhely Proteus Transsilvanicusnak, holott az én nevem magiszter Szénási?

– Micsoda magiszter? – pattant föl a lelkész. – Ördögök mestere vagy, pokol orgonistája, Belzebub pedellusa! Kukta voltál Nagyváradon, de elszöktél egy gazdag zsidó leánnyal, s hogy hozzájuthass, zsidóvá lettél érte. Kiszöktél Törökországba, ott eladtad feleségedet a thesszáliai basának, s hogy ne reklamáljanak, áttértél az iszlám hitre, onnan megszöktél, és voltál cincár sok ideig Belgrádon, mikor legutoljára bejöttél Erdélybe, már akkor unitárius voltál, mert pénzt gyűjtögettél a szamosújvári templom számára. S mi vagy most? Sehonnai, ki sehol sem lakik, és mindenütt található; mindenki szolgája, ki hordod a mendemondát Hencidától Boncidáig, Béldi Páltól Teleki Mihályig és visszafelé; te családok összeveszítője, népek felháborítója, vallásfelekezetek Erinnyse! Kit mindenféle alakban láttunk már, jónak, rossznak, kevélynek, alázatosnak, jámbornak és vérengzőnek, vendégségekben mint tányérnyalót, piacokon mint demagógot, békesség idején mint harci hőst, háború alatt mint zarándokot; ki még külső alakodat is úgy tudod kiforgatni, beforgatni, hogy ha ma soványnak látunk és betegesnek, holnap kihízott képpel állsz elénk, ki most mankó után húzod a lábadat, ősz, kopasz fejeddel, holnap kipödrött bajusszal lovon fogsz nyargalni; hanem amíg akármivé mássá változhatnál, most megállj előttem, és felelj nekem az összegyűlt nép előtt: ki adott teneked hatalmat holtakat és rossz lelkeket idézni elő? Ki tett tégedet az idők prófétájává?

A megszólított felemelé kezeit az égre, s hosszan felsóhajtott: – Óh, én uram, én erős kősziklára építetett váram, ím, lássad az én ellenségem minő vermet ás énalám, hogy benne elejtsen! Az én üldözőim, mint az erős bikák, környűlvettenek engem, és kapálják a földet, és orrlikaikból égő tűz lövell énreám, az én lábaim meg vagynak kötözve kemény tőreikkel, s hasonlatos vagyok a halottakhoz, kiket az éhes fenevadak sírjokból kiástak, de te, óh uram, ki világ vagy a sötétségben, oszlasd el az én ellenségeim elméjének homályát, nyisd meg azoknak ajkait, akik némák, és azoknak füleit, akik süketek, és önts félelmet azoknak szíveikbe, akik felfuvalkodtanak magukban, és orcájuk megtelvén kövérséggel, így kiáltanak, mondván: kicsoda a mi urunk?

Amint a magiszter elvégzé patétikus beszédét, felemelkedék a kőemelvényre fektetett ördöngös, s rémséges szemforgatással végigtekintve a sokaságon, csuklások és hörgések által szaggatott hangon megszólala:

– Jaj! Háromszor jaj néked, Asszurnak és Edomnak népe! Eljön az Úrnak rettenetes napja, és elvesznek az ég világosságai! Elvész fegyver által, kit a nap készen nem talál, és azok, kik megmaradnak, torkig fognak járni az elhullottak vérében! És akik elfutnak; olyanok lesznek, mint a bujdosó madár! Sírjatok, Moáb leányai, és öltözzetek zsákruhákba, mert a jajgatás egyik hegytől a másikig fog hangzani, s a hegyek oldalain a kősziklákhoz paskolt kisdedek vére omlik alá! Azért készüljetek, hogy a ti dárdáitok meg ne rozsdásodjanak, és a ti kézíveitek idege meg ne lankadjon, hogy amidőn eljön a rettegéseknek napja, a felemelt zászlók ébren találjanak!…

– Tehát dárda és kézív! – monda Magyari László. – Tisztában vagyunk – s azzal odalépett az ördöngös elé, ki véres szemeit ijesztően hordozá végig a megrémült tömegen. – Jámbor próféta, vajon nem tudnád még, hogy mai világban nem szokás kézíjjal lövöldözni, hanem puskával?

E komikus észrevétel halk nevetést kezde gerjeszteni a körülállók bátrabbjai közt, melyet elfojtandó egyszerre felegyenesedék a démoniákus, s összeszedve arca minden borzasztóságát, a pap felé fordult, s reszketeg tíz ujjával felé mutatva, kísértetes hangon kiálta rá; miközben magiszter Szénási is kárörvendő arccal irányzá mutatóujját a megszólított felé.

– Jaj teneked, Ákhábnak főpapja, Hámán örököse, Béliálnak fia, gőgös Ákhitófel!

De Magyari László uramnak se kellett több! Nosza, odaugrék, s minekelőtte más kigondolta volna, úgy ütötte pofon az ördöngöst egyszer jobbról, másszor balról, hogy az majd lebukott, harmadszor pedig, hogy egyenesen álljon a kettős igazítás után, belemarkolt annak üstökébe, s megrázá emberül, mondván:

– Hát ki fia vagyok én, beste kölyke?

– Jajajaj! – Nagytiszteletű Magyari László uram! – ordítá az exorcizált, elfeledve frázisokat és kísértetes hangot, s rövidségnek okáért csak az üstöke eleresztését instálta.

– Hát te ki vagy, trifurcifer? – riadt rá újra Magyari.

– Nem vagyok én senki, csak a magiszter kályhafűtője. Eressze el a hajamat, nagytiszteletű uram.

Az exorcizáló e szóra elereszté az ördöngöst, s míg az a nép szitka és kacaja és ütlegei között elszaladt, Magyari a magiszternek fordult.

Futott volna már az is a nyavalyás, de a pap megragadá köntöse szélét, s éppen akkor érkezvén oda az egyházfi a nádpálcával, ilyen szép tanítást kötött a lelkére:

– Te Istent gúnyoló, tarkahitű, zsidóból muzulmánra fordított edomita, tudd meg azt, hogy én semmiféle ördögtül nem rettegek, a legkevésbé pedig az olyantól, aki emberekben lakik. Ha tehát valahol kóboroltodban még egy ily atyádfiával összetalálkozol, elmondd neki, hogy adott nekem az ég egy hatalmas ördögűző eszközt (s itt felemelé a nádpálcát), mellyel a hasonlatos rossz lelkeket nemcsak az emberekből, hanem az országból is ki tudom kergetni.

Szénási szeretett volna már menni.

– Még egy szót. Ha a fejedelmi halastóban még valaha ütközetet mernek tenni a halak, én valamennyi kertészt és halászt mind elcsapatok a hivatalából. Végtére: mondja meg kegyelmed azoknak a kísérteteknek, akiknek kegyelmed éjszakánként orgonálni szokott, hogy ki ne próbálják többet az orrukat ütni a lakásaikból, mert én magam odaállok egy fustéllyal, s fogadom, hogy úgy helybenhagyom őket, hogy vissza nem kívánkoznak többet az árnyékvilágra, amíg én itt vagyok. Ez szóm és mondásom. Többire nézve az Isten javítsa meg kegyelmedet.

Az elbocsátott renegát köpönyegébe húzódva, iparkodott elveszni a néptömeg között, mialatt nagytiszteletű Magyari László uram nagy diadallal tért vissza a parókiára, melynek lugasa alatt nagy csendesen üldögélt tisztelendő kollégája, nem vevén részt sem pro, sem contra a viadalban.

II. Az aranyos kaftány

A S*a család egyike volt Oláhország leggazdagabbjainak s ennélfogva legnevezetesebbjeinek.

A majoresco tizenkét bojárnak parancsolt, ötvennégy faluból szedte a dézmát és füstpénzt, esztendőn át kilenc hónapig lakott Sztambulban, s tartotta a szultán kengyelét, mikor az lóra ült, s háború idején kétezer lándzsással csatlakozott a macedóniai basa dandáraihoz, s szabad volt neki lehúzni a papucsait, mikor a szeráj külső udvarába lépett.

Ennyi kitüntető előnyök mellett a kisebbik testvér sorsa éppen nem volt valami ragyogó: annak pappá kellett lenni vagy kereskedővé, vagy valami jó házasságot csinálni, mert azt a család tekintélye meg nem engedheté, hogy úri bátyja udvarában a többi csatlósokkal együtt inaskodjék.

Ezerhatszáz és egynehányban S*a György volt a családi elsőszülött, kivel nem sok bajunk fog lenni; hanem fel fogjuk keresni S*a Mihályt, a másodszülöttet, kit idejekorán felküldött a család Bukarestbe, hogy ott a szemináriumban pappá neveltessék; minthogy azonban az ifjúnak igen nehéz feje volt, s a tudományokban igen kevés előmenetelt tudott tenni, már szinte megvénült az iskolázásban, midőn elvégre egy hipodiakónus leányát nőül vevén, valahogy egy kis havasalföldi faluba eldugaték papnak.

Ott vesződött sok éven át az élettel, fizetése ruhára is kevés volt neki, s ha saját kezeivel nem töri a földet, a málékenyérből sem látott volna eleget.

Házassága első évében egy kis lyánkája született, több nem is lett aztán; hanem ennek a számára tűrt, kuporgatott a jó ember feleségestül együtt: hogy ha ők meg találnak is halni, annak maradjon valamicskéje. Ilyenformán minden forintjából félretett egynehány batkát, hogy majd ha abból szép kerek somma lesz, vesz belőle a leányának – egy tehenet.

Egy tehén! Ez volt a vágyainak netovábbja. Ha neki egy tehene volna, ki volna nálánál boldogabb? Vaj és túró kerülne az asztalra bőséggel, még el is lehetne belőle adni. A borjúját fölnevelné, s eladná a mészárosnak jó drágán, kikötve belőle egy fertályt húsvéti ünnepekre; egy tehén annyi mulatságot adna az egész családnak: reggel megitatni, megtörölgetni, kivezetni a mezőre, a csengettyűje szólna egész nap a legelőn; este bejönne az udvarra, odafenné az oldalát a szederfához, bedugná a fejét a konyhaajtón, csillag volna a homlokán, meg hagyná a fejét vakarni, a nyakát megveregetni, s elvenné a kis Marika kezéből a nyújtott málépogácsa-darabot. Csak ő egy tehenet vehetne valaha! Ez volt a család utópiája, mindennapi óhajtása; Mihály már szederfát is ültetett az udvarra, hogy legyen a Csákónak mihez dörzsölni az oldalát, s a kis Mari mindennap letört a pogácsájából egy darabkát, s eldugta a fészer alá: majd jó lesz a kis bocinak.

S íme, midőn már annyira mentek volna a takarékfillérkék, hogy a legközelebbi vásár alkalmával már megvehették vala a tehénkét: már mindennap arról beszéltek, milyen lesz? kese lesz? barna lesz? fehér vagy tarka? előre nevet is adtak neki, s a ház mellé leveles színt készítettek számára; – ekkor történik, hogy valami kóbor török sejk a Sztambulban lakó majorescót, amiért az ruhájához mert érni az utcán, brevi manu agyonütvén, a szegény pópa egy napon hosszú levelet kap Drinápolyból, melyben tudtára adatik, hogy megholt bátyja után ő következik a család elejére, s ez órától fogva hetvenezer arany évi jövedelemnek leend birtokosa.

Hogy megsiratták azt a tehénkét, amit még meg sem vettek!

Mihály úr rögtön elhagyá régi állomását családostul együtt, szekéren utazott egész Bukarestig (először történt vele életében ez a méltóság), ott átvéve a család okiratait, birtokába helyezé magát a roppant uradalomnak, melynek kiterjedéséről azelőtt fogalma sem volt.

Rumnik mellett volt a családnak egy ősi lakhelye, melybe Mihály úr bele is költözött. A tisztes ősi ház rozzant volt már és kényelemtelen, hajdani birtokosai szüntelen az országon kívül lakván s csak látogatni járva bele; ámde palota volt ez az új örökösnek, ki alig tudott megszokni szűk fagunyhója után e nagy pajtányi szobákban, s utóbb is beérte az egyik felével, a másik szárnyat üresen hagyva, minthogy nem tudott vele mit csinálni.

Élete delén át sanyarú munka és nélkülözéshez levén szokva, ez annyira második természetévé vált, hogy milliomos létére sem tudott jóízűen enni másból, mint a málépogácsából, s ünnep volt nála, ha puliszka került az asztalra.

Korán kelt, és munkásaival együtt versenyt dolgozott, s ha a bérbe szegődött ködmenek közül, amit a béresei közt kellett volna kiosztani, egy-egy megtetszett neki, megtartá magának, a béresnek pedig odaadta az árát, hogy vegyen másikat.

Csizmája töretlen borjúbőr volt, s egy-egy báránybőr süveget évekig elviselt, s drága ló volt alatta, amelyért ő ötven tallért adott.

Tiszttartóit, kasznárait elcsapogatta egyenként, mert hintóban jártak, s nyusztot és asztrakánt viseltek a bekecseiken; betölté helyeiket béresekkel, kiket maga tanított számadolni.

Felesége meghalván, leányát a szomszéd faluba járatta a kántorhoz ábécét tanulni gyalog, két hajdú kísérte, hogy a kutyák az úton meg ne tépjék.

Mikor megnőtt a lyánka, a konyha és háztartás gondjai bízattak reá. Néha a szomszéd faluból átjárt egy fiatal hányiveti bojár, ki szerette volna a leányt elvenni, s úgy is volt, hogy az apja hozzáadja.

Ily igények mellett azonban csakhamar oly összegre kezde szaporodni Mihály úr pénzbirtoka, hogy utóbb maga is elszörnyedt bele. Hisz ő egy századrészét sem bírta elkölteni évenkénti jövedelmének, s akárhová gondolt, hogy mivé fordítsa a megmaradt tömeget, nem akadt helyére. Vett már teheneket egész gulyaszámra, sertéseket vásárlt ezerével, de az megint mind pénzzé vált nála, beruházott tőkéi egy év alatt visszafordultak dús kamatban, és a jámbor ember kétségbe volt esve, ha e minden kívánságán feljül szaporodó kincshalmazra gondolt, melyet sem elkölteni nem tudott, sem élére verni nem akart.

Szeretett volna már urat is játszani, csak a pénze fogyjon, de az sehogy sem ment neki. Mikor palotát akart építtetni, annyira utánajárt, hogy miből, mi úton és ki által lehet olcsóbban építtetni, hogy alig került neki valamibe; hanem az igaz, hogy nem is lett palota. Mikor vendégséget adott, úgy ki tudta válogatni a legszegényebb bojárokat, s ami a lakomához kellett, bor, hús, kenyér, méz és dudás, annyira kitelt saját tárháza és faluiból, hogy szinte kétségbeesék, ha arra gondolt, miként és mi úton tudták elődei iszonyú jövedelmeiket nemcsak elkölteni, hanem még adósságokkal is terhelni? Ez megfejthetlen probléma maradt előtte, s miután sokáig törte azon a fejét, hogy mit kövessen el az örökké rászaporodó pénzzel, végre csakugyan akadt egy jó gondolatja. – Rozzant kastélyának nagy kiterjedésű kertje saját parancsára be lévén ültetve mindennemű ritka és gyönyörködtető növényekkel, mint bazsalyikom, levendula, bárzsing, komló, vadsáfrány és úritökkel, mik felett egy béresből promoveált kertész viselte a felügyelést, egy esztendőben oly roppant úritökök termettek ugyanott, mint egy-egy akós hordó, hogy a szomszédság összecsődült a bámulására, és a fenn említett hányiveti bojár százszor megesküdött, hogy ilyen derék tököt maga a török szultán se látott soha életében!

Ez adta az eszmét Mihály úrnak. Föltevé magában, hogy elküld egy tököt a szultánnak ajándékba. Kiválasztá tehát közülök a legszebbet, a leggömbölyűbbet, szép testszínű héjjal, sötétzöld csíkokkal átrecézve, tetején turbán alakú sipkával, s abba egy kis lyukat fúrván, azon keresztül a belét kivájta, s tökmag helyett megtölté azt valóságos jó vert aranyakkal, s ekképp feltétetvén a legjobbik hatökrös szekerére, kiválasztá a két legokosabb béresét, a szájukba rágva jól: hol, kinek, mit mondjanak, elindítá őket az úritökkel Sztambul felé a magas portához.

Három hét telt bele, míg a szekér Bizáncot elérte. A jó öreg béres mondván, hogy ajándékot hoz a nagyúr számára, könnyen bebocsáttaték annak orcája elé, s miután megcsókolá a nagyúr köntöse szélét, levette a tarka pokrócot az ajándékba hozott tökről, s a magas díván előtt letevé.

A szultán dühbe jött az ajándék láttára.

– Hát disznó vagyok én, te hitetlen kutya, hogy nekem tököt hozasz?

És rögtön parancsot adott a kiaja bégnek, hogy vitesse ki előle mind a tököt, mind az embert, a tököt vágják a földhöz, a hozónak verjenek száz botot a talpára, a küldőnek pedig vágják le a fejét.

A kiaja bég úgy cselekedék, kinn az udvaron földhöz csapatta a tököt, s csak elbámult, amint abból tökmag helyett a fényes aranyakat látta kihullani; mindamellett parancsához híven lefogatá a szegény bérest, s olyan százat veretett a talpára, hogy nem adta volna kétszázért.

Csak azután tért vissza a szultánhoz megjelenteni, hogy a tök földhöz van csapva, a száz pálca lefizetve, a selyemzsineg bepakolva, hanem a tök tele van arannyal.

A nagyúr orcája e szóra ismét felderüle, mint a mosolygó tavaszi ég, s visszavetetvén a selyemzsinórt, megparancsolá, hogy mind a megbotozott béresnek, mind az ajándék-küldő bojárnak a legpompásabb kaftányokat kell kiszolgáltatni, s őket a nagyúr legkegyelmesebb szemhunyorításáról biztosítani.

A béresnek volt annyi esze, hogy a kapott cifra öltözetet, amint Bukarestbe ért, eladta valami zsibárusnak, hanem az uráét szépen hazavitte, s elbeszélve nagy viszontagságait, átadta neki, a szultán kegyelemlevelével együtt.

Mihály úr megörült a viszontajándéknak, felvette a hosszú, sarkig érő kaftányt, mely finom sötétvörös tibeti kelméből volt készülve, s átszőve arany- és selyemvirágokkal, s úgy megrakva a két szélén, vállain és háta közepén aranysujtással és tenyérnyi paszománnyal, hogy a posztója alig látszott tőle, a szegletébe pompás tulipányok s kék, zöld és lilaszín rózsák voltak csodálatosképpen hímezve skófiummal és mindenféle pillangókkal és drágakövekkel.

Mihály úr egészen más embernek érzé magát e kaftányban. A szultán neki levelet küldött. A szultán világosan megírta neki, hogy ezt a kaftányt viselje. Ez tehát parancs, s meglehet, hogy a szultán ma vagy holnap itt terem, hogy meglássa: vajon viseli-e ő a kaftányt? s haragudni fog, ha nem lesz rajta. Azt tehát viselni kell szüntelen.

Úgy, de az aranyos kaftány alá nem lehete többé felvenni a festett bőrködment, sem a szíjas bocskort, sem a báránysüveget nem lehetett hozzá feltenni. El kelle tehát küldeni Tergovistba szabóért, aki selyemdolmányt, mellényt és hímzett harisnyát készítsen az aranykaftány mellé. Brassóból bogláros övet kelle hozatni, Ibrailból sarut és szattyánpapucsot, Tekusból nyusztkalpagot kócsagtollal együtt.

Ily ékesen fel levén ruházva azonban, többé nem lehetett a fakó szekérre ülni, sem az ötventalléros mokány paripára; kelle tehát Besszarábiából hozatni pompás paripákat, s készíttetni Erdélyben aranyos hintót, s mikor hintó, ló megvolt, azokat meg ismét nem lehetett a vályogakolba s a veréblakta nádtetejű félszerbe eltenni, hanem jóravaló aklot és színt kellett építtetni kőből. Az pedig ismét nagyon különös lett volna és igen visszatetsző, ha az akol és kocsiszín különb lett volna a lakókastélynál, melynek tarka volt a teteje a zsindelyfoltozástól, s kilátszottak a téglái, ahol a vakolat lehullott; nem volt mit tenni más, mint lerontatni a régi kastélyt, s a legelső pallérra rábízni, hogy építsen a helyére egy újat, olyan szépet és pompásat, amilyenről csak fogalma lehet.

Így változott meg a világ rendje egy aranyos kaftány miatt.

A pallér elkészíté a kastélyt, aranyos rácsokkal, tornácokkal, kandallós pitvarokkal s tekergő lépcsőkkel, a kertbe üvegházat rakott, s a házszegletekre kiülő rondellákat, dúcos belvedéreket, a közepére egy formális tornyot, s belül kifestett mindent zöld erdőkkel s görbe orrú madarakkal.

Ide mármost megint nem lehetett a régi falócákat s paraszt pokrócokat berakni, hanem be kelle vásárlni a nagy, fényes, magas hátú karszékeket, az arannyal préselt bőrpamlagokat és oroszlánlábú márványasztalokat, aminők akkor legjobban divatban voltak.

A pompás asztalok alá újra levantei szőnyegeknek kellett jönni, rájok ezüst gyertyatartóknak és billikomoknak, a levantei szőnyegekre ismét nem gázolhattak a béresek sáros csizmáikkal, tehát újra tiszttartókat kellett fogadni, akik csézákban járnak, meg szakácsot és az üvegházhoz kertészt, aki a sok becses citromfű és úritök helyett kaktuszt és egyiptomi bogáncskórókat tenyésszen cserepekben; s miután szakács és kertész volt, a szép Marinak sem illett többé a konyhával és kerttel vesződni, a falubeli rektorhoz sem járhatott többé olvasást tanulni, hanem hozatni kellett neki francia nevelőnőt, kitől szép ízlést, előkelő modort, hímzést, hárfázást tanuljon. És midőn a szép Mari gyönyörű vonásai, termete, szellemi mívelődése által százszor kellemesebbekké téve, napról napra nevelték szeretetreméltóságát, ugyan ki tűrhette volna el, hogy holmi hányiveti bojár ásítozzék utána a szomszédból, ki csak a kutyáiról meg a lovairól tud beszélni, s csupán az ivásban virtuóz? Biz annak kiadta Mihály úr az utat.

– Majd hát! Nem neked való az én leányom. Nem adom senkinek, hacsak herceg nem jön érte. Még abban is válogatok. Bosznya hercegnek nem adom, mert az nekem kicsiny. Adom csak Ghyka hercegnek; az is megköszönheti, ha megkapja. Több pénzem van, mint az egész országának, s ha akarnám, megvehetnék minden házat, ami Moldaviában építve van, hogy neki nem maradna más, mint az emberek rajta. Ti tehát az én leányom körül ne ólálkodjatok.

… És mindezen dolgokat egy aranyos kaftány szülte.

III. Három szűz

Úgy lőn, miként Mihály úr előre elgondolá.

Alig húzatott fel az új kastély magas tornya fölé a címeres zászló, alig futott híre Mária szépségének s az apa millióinak, midőn elkezde udvara a legelőkelőbb zsupánok, vajdák és hercegek pompás kíséretétől és hintaitól csillogni, s miként előre azt is meghatározá, hogy mindezen urak közül egyhez sem fogja adni leányát, hanem bevárja, míg a moldován herceg maga jön érte, akként megtartá szilárdul kimondott szavát.

A moldvai uralkodó fejedelem legfényesebb neve mellé igen nevezetes csomó adósságot is örökölvén, s zűrzavaros ügyei az örökös tatár zsarolás, basa-ajándékozás és népelszegényedés miatt évről évre bonyodalmasabbá kezdvén lenni, nem sokáig hagyott magára váratni azon jól meghallott hír után, miszerint Oláhországban egy szép és szellemdús hajadont tartanak számára, ki férjéhez romlatlan szívén és ó-nemes címerén kívül egypár millióra menő menyasszonyi hozományt fog vinni.

Felkerekedvén tehát udvarához tartozó minden boérjaival, násznagyaival és vőfélyeivel együtt, elment háztűznézni Rumnikba, aholott is igen jól fogadtatván az apa által, s meg levén elégedve a menyasszony kellemeivel, azt megkérte, jegyet váltott vele, s elegendő időt hagyván az esküvői előkészületekre, kitűzé azt zöld farsangra, a húsvét utáni hetekre.

Mihály úrnak mind ez idő alatt nem volt egyéb gondja, mint hogy kitelhetőképpen kitegyen magáért. Összehívatta a lakodalomra Moldva, Bosznia, Szervia és Erdély minden celebritásait, s nem restellte Versailles-ból elhozatni XIV. Lajos egyik szakácsát, hogy a lakoma ételeit elrendezze: „Mint fog majd Bethlen Miklós uram csodálkozni, ha meglátja, hogy nemcsak ő járt Franciaországban, hanem más ember is tudja, hogy szoktak a francia király asztalára főzni!”

A lakoma napján a jó úr mindenütt volt látható, mindent ő maga rendezett. Már korán reggel fölvevé aranyos kaftányát, kócsagos kalpagát, bogláros övét, úgy járt udvaron, tornácon és termekben parancsokat osztva, vendégeket fogadva, s a lelke repesett, midőn udvarát látta megtelni fényesnél fényesebb hintókkal, miket aranyos, bogláros lovagok kísértek, s mikből gyöngyökkel és kösöntyűkkel ékes úri hölgyeket emelgetének ki ezüst zsinóros hajdúk; a selyemruhák úgy suhogtak, a kardok úgy csörömpöltek, s e pompás, deli alakok oly délcegen léptettek végig a tornácokon, hogy csupa gyönyörűség volt nézni.

Mihály úr majd ide, majd oda futott, arcán csodálatos keveréke volt az alázatnak és büszkeségnek. Mindenkit azzal fogadott, hogy végetlen szerencsésnek érzi magát azáltal, hogy megalázta magát őt szegény lakában meglátogatni; de a hang, melyen mondva volt, elárulá, miszerint nem hiszi, hogy „szegény” lakánál pompásabbat hagyott volna valaki otthon.

Majd befutott a menyasszony öltöztető teremébe, hol Máriát reggel óta öltöztették Bécsből hozott frajjai. Nyakára, karjaira gyöngyöket és kösöntyűket illesztgetett. „Ezt, nem ezt. Ezt a függőt, ezt a láncot, ezt az opálköves kötőt. Hát a hajba? Hát a nyakra?” Ha azt mind felrakta volna a szép menyasszony, amit apja hordott neki, nem bírt volna megmozdulni az ékszerek súlya alatt.

Innen az ebédlőkbe futott a jó úr, hol cselédjei terítettek; öt hosszú terem volt kétsoros asztalokkal elrendezve.

– Itt fog ülni a menyasszony! Jobb felől azt a nagy karosszéket a pátriárkának! Őtet illeti ez a hely; emitt bal felől Apafi Mihály uram fog ülni! Azt a zöld préselt bőrszéket kell neki adni az arany kerubimokkal; a vőlegény a pátriárka jobbján ül, azt a gömbölyű támasztalan széket kell neki adni, hogy meg ne vethesse a hátát, hanem büszkén tartsa magát; amoda Béldi Pál uramnak a felesége mellé kell teríteni, mert együtt szoktak ülni; nem, nem! Aranka leányuk is itt lesz, annak kettőjök közé azt a kék bársonyszéket. Ide átellenbe egy selyem szófát Ahmed basa és Feriz bég számára, nem kell nekik se villa, se kés. A diakónusnak azt a festett keményfa lócát, mert más letörik alatta, s egy széken el nem fér maga. Amoda együvé annak a harminchárom pópának, nem kell közéjük mást ültetni, mert szégyenleni fognak enni! El ne felejtsetek az ezüsttálakra virágkoszorúkat rakni; Teleki Mihály uram elé különös okoknál fogva nem kell boros vedret tenni; Ahmed basának pedig sörbetes csészét kell a kanta mellé tenni, abból issza a bort, akkor azt hiszi, hogy nem vét a korán ellen. Az asszonyságok elé velencei kristálypoharakat kell rakni, az uraknak arany billikomokat, a szebbeket Teleki és Bethlen elé, másoknak a tartósabbakat, mert a falhoz szokták vágni. A vőlegénynek azt a legkarcsúbbat, mert neki mindenkivel kell koccintani, hogy baja ne essék. Így ni!

Felgyülekeztek már a menyegzői vendégek, csak két családra vártak még, Apafi és Telekiére, kiket Mihály úr büszkesége úgyszólván legjobban óhajtott asztalánál látni. Nyugtalanul tekinte ki mindannyiszor udvarára, ahányszor egy hintó gördülését hallá, s a határon tarackok voltak felállítva, hogy amint meglátják a fejedelem hintaját, azonnal adjanak jelt velök.

Végre hallatszott a durrogás, Mihály úr törte magát a kapuhoz, vendégeit elfogadni, faroltatta az útban álló hintókat, kiabált a toronyőrökre, hogy mihelyt hintót látnak az úton, trombitáljanak; a pompás vendégsereg is kicsődült a tornácra, erkélyekre és rondellákra a várt vendégeket meglátni, midőn nemsokára két négylovas hintó tűnt fel a fákkal beszegett úton, melyet gyalog csatlósok fogtak kétfelől a lejtőn, hogy fel ne dűljenek, utánuk és mellettük fényes lovasságból álló bandérium poroszkált.

Mindjárt megismerték bennök a fejedelem és főtanácsosa hintait, s a trombiták szája be nem állt addig, míg a pompás aranyozású, selyemfüggönyös járművek az udvarra nem hajtattak, aholott mindjárt a kapubálványnál várakozék a várkastély ura, s maga sietvén kinyitni a hintó ajtaját, előre levevé nyusztprémes kalpagját; de elhüledezve tevé azt fel ismét, midőn a hintó kinyílván, abból egy szakálltalan hetyke fiatalembert lát egyes-egyedül kiszállni, s a fejedelmet nem szemlélhetni a kocsiban, ha-ne-ha kiszállt volna az ereszkedőnél, hogy gyalog jöjjön le. Miként maga Mihály úr szokta volt, valahányszor kocsin jött haza, félvén a feldűléstől.

A kiugrott ifjú azonban nemsokára felmenté kétségei alól, bemutatván előtte magát.

– Én Thököly Imre vagyok, kit a fejedelem őnagysága saját személye képében küld kegyelmedhez, részt venni az ünnepélyben s egyúttal kinyilatkoztatni afölötti sajnálkozását, miszerint személyesen meg nem jelenhetett, csak őszinte áldáskívánatai által, miután a fejedelemasszony e napokban Isten kegyelméből jó reményben lévén, a fejedelem őnagysága nem érzi magát elég erősnek kiállani ugyanazon aggodalmakat, melyekre hasonló körülmények között Ali basa kényszeríté egy időben. Egyébiránt Istentől minden jót kíván kegyelmednek.

Mihály úr nem tudta, hogy azt mondja-e, hogy „nagyon örülök”, vagy azt, hogy „nagyon sajnálom”, s várakozásteljesen fordult az utóbb érkező hintó elé, midőn Thököly Imre még egyszer eléállt.

– Még azt is megbízatásom van kegyelmességednek tudtára adni, miszerint Teleki Mihály uram véletlenül parancsot kapván az összes erdélyi hadakkal rögtön kiindulni Magyarországra, maga helyett Flóra leányát küldé kegyelmed tiszteletére, igen sajnálván, hogy a vett parancs miatt, mely sem kifogást, sem haladékot nem tűr, kénytelen magát azon gyönyörűségtől megfosztani, hogy kegyelmeddel kezet szorítván, egy buzgó atyafiságos csókot váltson; hanem, ha kegyed rám meri bízni, adja át nekem a kézszorítást és csókot, én átadom kegyelmednek az övét, s visszaviszem a kegyelmedét neki.

A jó öregúr egészen elragadtatva az ifjúnak e patriarkális ötlete által, elfeledé a savanyú képet, melyet a fejedelem tiszteletére tartogatott, s nyalábra kapva a karcsú leventét, úgy összevissza csókolá, hogy alig szabadult tőle, azután pedig annak hír szerinti jegyesét, Teleki Flórát az egyik, Imrét a másik karjára fűzve, úgy vezeté őket fel vendégei közé, s csaknem legelső pár voltak ők, kiknek leányát bemutatá, egész menyasszonyi díszében.

Gyönyörű karcsú barna lyánka volt a szép Mária, arca halovány, mint a liliom, szemei félénken lesütve, midőn társnéi karján, ünnepien felpiperézve, a váró sokaság elé lépett, gazdag bársonyfekete fürtei szépségét emelék a közé fonott igazgyöngy füzérek, termete, melynek formáit sejteni engedé a pompás keleties öltözet, a nájászok szépségei közé beillett volna tökéletes idomaival, s oly jól illett szemérmes tekintetéhez, félénk mozdulataihoz e délceg alak, e büszke szemöldök, ez élvezetígérő ajkak.

A vendégsereg közt állt egy férfi elvegyülve a többi közé; egy valódi antinousi alak, magas, erőteljes termetű, széles vállak, domború mell, emelt fő, melyről hosszú, gazdag, sötét hajsátor omolt alá a vállakra, két sötét és sűrű szemöld s a szénfekete bajusz erős, határozott kifejezést adtak sötét olajszín arcának, mely arcélben feltűnő római jelleget hordott magán.

Ez a vőlegény.

Midőn az örömapa bevezeti vendégei elé az újon érkező párt, első dolga őket Ghyka hercegnek bemutatni, nem mulasztván el elbeszélni, mily módosan teljesíté az ifjú gróf megbízatását a csókok átadásával, mi is közderülettel fogadtatván, sajátszerű merész gondolatot költött a szeles ifjúban.

Míg mindenkitől öleltetve, úgyszólván kézről kézre adaték, egyszerre a remegő menyasszony elé járult, ki alig mert egy pillantást lopva vetni reá, s a leglovagiasabb francia courtoisie modorában üdvözölvén őt, negédes, sőt csaknem büszke mosollyal fordula a körülállókhoz, amit csak egyedül neki bocsátának meg, szeretetreméltó kacérsággal mondva:

– Miután ünnepélyesen hitelesíttetém mint csókok postája, úgy hiszem, teljes jogot érezhetek magamban azon testvéri csókok átadására, melyeket Telekiné és Apafiné asszonyságok a bájos menyasszony számára küldének általam.

S mielőtt valaki végiggondolhatott volna szavain, a szép ifjú azzal az elragadó impertinenciával, mellyel ő férfiakat és nőket hódítani szokott, odahajlék a bájos menyasszonyhoz, s míg annak arca egy pillanat alatt bíborvörösre gyulladt, márványtiszta homlokára egy hangtalan csókot nyomott. És ezt annyi kellemmel, oly gyöngéd pajkossággal tevé, hogy a legszigorúbb arcokon sem idéze elő egyebet egy könnyű mosolygásnál.

S még azzal, mintha tette egy részét a tisztelet, másikát a tréfa rovására akarná hajtani, nemes büszkeséggel fordult a társasághoz, túlbecsült önbizalmat vegyítve arca mosolyába.

– Reménylem – úgy monda, Teleki Flóra kezét karjába öltve –, miszerint menyasszonyom jelenléte elég biztosítéka azon tiszteletnek, mellyel küldetésem e pontjának megfeleltem.

A vendégek erre átalánosan felkacagtak. Imrének sok bohóságot meg lehete és kelle bocsátani, mert hisz ő azokat oly szeretetreméltó módon tudta elkövetni, hogy lehetetlen volt rá haragudni.

De két hölgy arca mégis pirulva maradt. Az egyik Máriáé, a másik Flóráé. Nők egy dologban nem értik a tréfát.

A vőlegény félmosollyal, félbosszúval monda, megsimítva szép bajuszát:

– Adta fia, hamarább megcsókolta a menyasszonyomat, mint saját magam.

Hanem azután csakhamar közbejöttek a tisztelendő urak, megszólaltak a harangok, a násznagyok, nyoszolyók és vőfélyek lefoglaltak menyasszonyt és vőlegényt, elkezdődött a szertartás, s nem gondolt senki a tréfás eseményre többé.

Kivéve talán két hölgyet, kiknek szívében szúrást ejtett a könnyelmű tréfa; egyikében a rózsa tövisével, másikéban a kígyó fullánkjával.

*

Azon másfél óra alatt, míg az esketési szertartások a főtisztelendő pátriárka, a nagytiszteletű archidiakónus és a tisztelendő harminchárom pópa és ugyanannyi előénekes közreműködése mellett a legnagyobb áhítat és ünnepélyesség közben véghezmennek, maradjunk mi az előteremben, s kövessük el azt az indiszkréciót, hogy tudjuk meg, mit tartalmaz ama két jól lepecsételt levél, melyet éppen most hozott nagy sietve Brassóból egy sebes hírnök Thököly Imre számára, s szörnyen dobog a lábával, midőn azt mondják neki, hogy várjon, mert a gróf a templomban van.

Egyike ezen leveleknek Teleki Mihálytól jő, s tartalma körülbelől ez lehet:

„Kedves fiam uram. Minden dolgaink a legjobb rendben vannak. E napokban nyolcezer főnyi rendes hadaink Gyulafehérvárt elhagyván, Déva alatt bevárandják Amhát basa seregeit, s azonnal megindulandnak a Kiuprili táborával egyesülni. A harc többé visszavonhatatlan, s ezúttal is Erdélynek jutand a dicsőség, elölvihetni benne a zászlót. Ne sokáig időzzön kegyelmed, hanem iparkodjék bennünket utolérni. Fölösleges lenne kegyelmedet arra figyelmeztetni, hogy Flóra leányomra vigyázzon az úton. Az Isten áldja meg kegyelmességedet. Datum Albae Juliae stb.”

„P. S. A fejedelemasszony ugyanitt várja Istentől való megáldatását, a fejedelem úr őnagysága ma végzett be egy igen szép értekezést az üstökösök háromszáz esztendős útjairól. Datum, ut supra. T. M.”

A második levél finom női kéz írása volt, meglátszott rajta, hogy az a kéz nemcsak a tollat, hanem a kardot is meg tudta nyomni.

Tartalma így hangzott:

„Édes barátom. Vettem leveledet, s ezt válaszolom rá kegyelmednek. Írott betűknek sem a magam, sem az ország ügyében nem sok hitelt adok. Aki szeret, az tudjon cselekedni, áldozni, meghalni a szeretetért (érti kegyelmed, hogy a szeretet nem rám vonatkozik, gyászos özvegyre, hanem egy másik gyászos özvegyre, aki kegyelmednek is anyja). Én az embereket nem az után ítélem meg, amit mondanak, hanem az után, amit tesznek. Kegyelmed felől egyébiránt okom van minden jót feltenni, s gyönyörűségemre szolgáland, ha a jövendő e kedvező elővéleményemet igazolni fogja. Kegyelmednek igaz tisztelője: Ilona.

P. S. A nyár derekát alkalmasint a mehádiai fürdőkben fogom tölteni.”

*

A szertartásnak vége levén, sokkal derültebb arccal jöttek vissza a benne részvevők, mint minőkkel hozzáfogtak; az ilyesmin úgy szokott örülni az ember, ha szépen, illedékesen átesett, a vőlegény örül, hogy mármost menyasszonyát magáénak nevezheti, a menyasszony örül, hogy nem kell az élő műkiállítást újrakezdenie, a kántorok örülnek, hogy szépen énekeltek, az öregasszonyok egy hétig fognak egymásnak beszélhetni a látott öltözetekről, s ugyanannyi ideig lesz nyitva pince és éléskamra boldognak és boldogtalannak.

Az úri násznép vígan beszélgetve tér vissza a kápolnából a kastélyba, ügyesen el levén rendezve, hogy mikor asztalhoz ülnek, minden hölgyet egy jól hozzájuk választott férfi vezessen székéig, e szabály alól csupán a főtisztelendő osztály vétetvén ki, s a két jelenlevő török főúr: Ahmed basa és Feriz bég, kiket komoly méltóságuk ez ártatlan nemétől az udvariasságnak visszatartóztat.

Így jő legelöl Thököly Imre, ki a fejedelem személyét képviseli, a vőlegény öreg anyját vezetve, a tisztes Ghyka hercegnőt, utána Béldi Pál, a menyasszonyt hozva kezén; az ő neje a háziúr karját fogadta el, kinek kettős szerencséje jutott, bal felől a szép kis Aranka akasztván magát karjára, a szeretetreméltó vidám gyermek, ki gömbölyű szőke angyalfejecskéjével, piros életvidám arcával kedves játékbábja szokott lenni a társaságnak, kivel játszani, tréfálni, enyelegni szokás, anélkül hogy félni kellene, nehogy arca rózsái elhalványuljanak.

Feriz bég ott állt a küszöbben, komoly hallgatag arcával, mindaddig míg Aranka nem jött, a kisleány észrevevé az ifjút, nyájasan köszönt neki, mire Feriz bég mély melankóliával sóhajta fel, s utánaindult.

A vőlegény a szép Teleki Flórát vezette kezén.

A terembe érve, a társaság csoportokra fejlett, mik közt legkedvesebbet képeze az, melyben Flóra, Mária és Aranka voltak.

A három gyönyörű szűz egymást átölelve tartá. Ifjú leányok közt a megismerkedés és a szeretet közt csak egy pillanat van, az első kézszorítás örök barátságnak tud nálok záloga lenni, s régi tény, hogy a barátsághoz hívebbek tudnak lenni a nők, mint a szerelemhez.

Legidősebbnek látszik köztük lenni Teleki Flóra, legifjabbnak Béldi Aranka, középen áll a szép görög leány. Amaz oly hódító szépség, finom, halvány arc, okos, nemes vonásokkal, apja magas homlokát öröklé a hajadon s annak nyugodt, átható szemeit, csak ajkai körül mosolyog édesanyja szelíd, érzelgő lelke, ez a két jellemző vonás, mely azóta is a Teleki-család csaknem minden ivadékainál feltalálható, kiknek arcvonásaiban együtt találhatni az ősapától öröklött átható észt, az ősanya véréből közé vegyült szívjósággal, a státusférfiú magas szellemét, átmelegedve a honszeretet ábrándos tüzétől, a népszerű szabadelvűség hajlamát a fajbüszkeség nemes kinyomata alatt. Kár, hogy e szellemvegyület nem egy ivadékkal elébb kezdődött!

Kedves ellentéte e nyugodt, komoly arcnak a szép, gyermeteg Béldi Arankáé, ez örökké nyugtalan angyalfejecske, aranyló göndör fürteivel, nevető búzavirág-szemeivel és piros ajkaival, mikről a mosoly el nem fogy soha, enyelegve majd egyik, majd másik társnéja nyakán függ, s csókjait pazarolja azokra.

Kettőjök között áll, mint a gráciákat szokták festeni, a szép menyasszony, az ábrándos arcú Mária, szabályos ógörög vonásival, az árkádiai mirtuszerdők istennőire emlékeztető nagy fekete szemeiben egy könny rezeg. Miféle könny? Örömé-e, vagy bánaté?

– – – Asztalhoz, uraim és hölgyeim! Asztalhoz! – szól a háziúr harsány hangja, ki boldog megelégedéssel lót-fut, vendégeit a kijelölt helyekre leültetni. Thököly a fejedelem személyét képviselve, odajut Mária mellé: velök szemben ül a vőlegény Teleki Flóra oldalán; Aranka Feriz béggel átellenben.

A lakoma megkezdődik és foly, a szakácsokat dicsérjük meg érte, s engedjük el az étekfogatok hosszas elősorolását, mely mind az éhes, mind a jóllakott embert egyaránt bosszantná. Mi gondunk a tálakra?

A végtelen pohár kezd már körbejárni, az arcok mindig derültebbek lesznek; a menyasszony oly suttogva beszél deli szomszédjával. Vajon miről beszélhetnek? Bizonyosan a legjelentéktelenebb dolgokról, szép kertekről, hollandi tulipánokról, versailles-i és luxembourgi delnők piperéiről, száz meg száz apró bohóságról, mely alig lenne érdekes másként, mint a szép ifjú kedves előadása által, ki udvarias feladatául vevé, szép szomszédnéját élénk beszédben tartani anélkül, hogy az egész társaságot mulattatná.

Szemben velök a vőlegény hasonló udvariassággal kezde nehányszor beszédet a szép Flórával, de a kezdett párbeszéd mindannyiszor elakadt, pedig hiszen mívelt, szellemdús volt mind a herceg, mind a leány. Ah, de a lélek nem volt jelen, az ajk öntudatlanul beszélt, s a herceg mindinkább elkomorodott, menyasszonyát a szép ifjúval oly víg, mondhatni kedélyes beszélgetésbe merülni látva, s bármennyire iparkodott is szomszédjával elfoglalva lenni, az átellenből hangzó páros nevetés hangja elzavarta az ő arcáról a mosolyt, s ha ő oda nem nézett is, Flóra szemei oda vezették vissza tekintetét, ki végre egészen elhallgatott, úgyhogy a vőlegény kénytelen volt a jobbján ülő pátriárkához fordulni, s azzal beszélni rettentő unalmas dolgokról.

Ki ügyelt volna más e balgaságokra? Kinek volna arra gondja, hogy mi történik a tenger fenekén?

Egypár guszlicás szerb zenész kezdett el eközben citerája mellé szomorú, egyformán búsongó zenéjű hősi dalt énekelni, melynek danái kihallatszottak olykor a férfizajongásból.

Ahmed basa ez ideig egy szót se szólt, de most fel lévén tüzelve a sörbetes csésze által mediatizált szőlőnedvtől, hátrafordult az énekeshez, s odainté, megszólítva dörgő szóval:

– Hagyd el már azt a sok versbe szedett harcot, énekelj helyette valamit a mi költőnktől is, a szerelmes Hariritól, vagy a Gulisztánból egyet.

E szókra a mellette ülő Feriz bég arca egyszerre elpirult, gondolni sem lehetett: miért?

– Tudod talán „A szerető panaszai”-t? – kérdé a zenésztől a basa.

– A danáját ismerem, de a verse nem jut eszembe.

– Óh, azt Feriz bég mindjárt le fogja számodra írni, adjatok neki pergament és írónádat.

Feriz bég vonakodni készült, amivel azt nyerte, hogy a nők mind rajta estek, könyörögve a szép dalért; megadta tehát magát, s felgyűrve dolmánya hosszú ujját, vevé az eléje tett írónádat, s írt.

Akik bort nem isznak, azok a szép szemek pillantatától is lerészegesznek; – Feriz bég, míg nádját a pergamenen végighordozá, ittas szemeit az átellenében ülő Aranka arcán feledé, s égető szemsugárival lassanként elüldözé arról a mosolyt, a lyánka lesüté szép emlényszemeit, de azért érzé e forró tekintetet arcán, mely a csattanásig kigyulladt miatta, s anyjához kezde simulni szemérmes nyugtalansággal e delejes hatalmú tekintet elől.

Feriz bég leírta a verset, s odanyújtá az énekesnek. Az emberek megtaszíták egymást, hogy csend legyen, s figyelve hallgattak.

A zenész végigfutott citerája húrjain, s elkezdé énekelni a török költő dalát:

„Három szép leány áll együtt, együtt állnak összeölelkezve.
Egyik a nyájas hold, a másik a tündöklő nap, harmadik a ragyogó csillag.
Sokan imádják a napot, mások a holdat szeretik, én megmaradok a csillagomnál.”

„Ha a nap leszáll, akik szerették, elalszanak;
Ha lemegy a hold, álom száll tisztelői szmére;
De ha a csillag lehull, egy ember meghal akkor.
Ha az én csillagom lehull, Mashallah! haljak meg én…”

A vendégek úgy voltak hangolva, hogy tetszett nekik a dal, kérték a dalost, hogy folytassa azt.

„Három szép leány áll együtt, egymást csókolva,
Óh szép leányok, ti a paradicsom tolvajai vagytok.
A csók a paradicsom legédesebb méze, mit Allah ajkaitokra rakott, hogy férfiak szívét boldogítsa vele.
És ti tőlünk lopjátok el e kincset, midőn egymásnak adtok belőle.
Óh szép leányok, ne csókolózzatok, midőn férfiak látják!”

Általános lőn a derű, mely e dalt követte, alig lehete hinni, hogy e vers nem ez alkalomra született.

– Ki hinné – szólt Béldi Pál a basához –, hogy nálatok nemcsak nyilat faragnak a nádból, hanem íróeszközt is szerelmes költők számára.

– Óh, a mi költőink kezében a vas is oly jól peng, mint a hárfa – felelt Ahmed –, s hogyha Hariri halántékaira babérkoszorút fűzünk, ez csak azért történik, hogy a sebeket eltakarjuk vele, miket a csatában kapott.

Feriz bég hirtelen zavarodottan vonta le turbánja tekercsét homlokára, de azért voltak elegen, akik e mozdulatot észrevették, s az ifjú török e perctől a társaság, főleg a hölgyek választottja kezde lenni, úgyhogy lakoma vége felé maga Thököly is bámulva tapasztalá, hogy szép szomszédnéja örömest viszi a beszélgetés tárgyát a török költészet remekeire, s azon dicső költőkre, kiknek kezében nem rosszabbul peng a kard, mint a hárfa.

E perctől kezdve az ifjú gróf kevésbé beszédes kezde lenni, s gyakran felkeresé szemeivel Béldi Aranka arcát, ki látható zavarral ült veszélyes helyén, erősen húzódva anyja mellé, mintha annak még mindig ragyogó szépsége árnyában akarná elrejteni gyermeteg bájait.