A VAJÁK-SOROZAT KÖTETEI

AJÁNLOTT OLVASÁSI SORREND SZERINT

Az utolsó kívánság

A végzet kardja

Viharidő

VAJÁK-SAGA

Tündevér

A megvetés ideje

Tűzkeresztség

Fecske-torony

A tó úrnője

A fordítás Andrzej Sapkowski: Chrzest ognia c. műve alapján készült.

Fordította: Kellermann Viktória

Tördelte: Kovács Mária

Nyelvi lektor: Pákh Katalin

Borítófestmény: Tikos Péter

Borítótipográfia: Szabó Vince

Korrektor: Kolozsvári Zsófia, Váczy Ludmilla

Copyright © by Andrzej Sapkowski, 1996

Published by arrangement with Patricia Pasqualini Literary Agency.

Hungarian translation © Kellermann Viktória, 2010, 2020

Cover art © Tikos Péter, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-956-0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Through these fields of destruction

Baptisms of fire

I’ve watched all your suffering

As the battles raged higher

And though they did hurt me so bad

In the fear and alarm

You did not desert me

My brothers in arms…

Dire Straits

S így szóla akkor a tündér a vajákhoz: „Ily tanácsot adok néked: vasbocskort húzz, s karodba vasbotot végy. Abban a vasbocskorban eredj a világnak végére, magad előtt az utat meg vaspálcával tapogasd ki, könnyeidet hullajtsd reá. Kelj át tűzön s vízen, meg ne tántorodjál, vissza se nézzél. Mire már a bocskor elvásik, mire elvásik a vasbot, mire már a széltől s a nap hevétől úgy kiszáradnak a te szemeid, hogy már egyetlen könny se tud fakadni azokból, akkor a világnak végén megtalálod azt, amit keresel, és azt, amit szeretsz. Meglehet.”

És átkelt a vaják a tűzön s a vízen, vissza se nézett. De nem vett magához se vasbocskort, se pálcát. Csak a vajákkardját vitte magával. Nem hallgatott a tündér szavára. És okosan tette, merthogy gonosz tündér volt az.

Flourens Delannoy, Mondák és mesék

ELSŐ FEJEZET

Madarak sivalkodtak a bozótban.

A vízmosás oldalát szeder és borbolya sűrű, tömött fala nőtte be: eszményi hely volt fészekrakáshoz és élelemszerzésre. Nem is csoda, hogy csak úgy nyüzsögtek ott a madarak. Állhatatosan trilláztak a zöldikék, csicseregtek a zsezsék és a poszáták, percről percre felhangzott az erdei pintyek zengő pink-pinkje is. Esőt énekel a pinty, gondolta magában Milva ösztönösen az égre tekintve. Felhőtlen volt. De eső előtt mindig énekelnek a pintyek. El is kelne végre egy kis eső.

Az aprócska völgy szájával szemben remek leshely volt, ami sikeres vadászat esélyével kecsegtetett, különösen itt, Brokilonban, a vadállatok menedékén. A roppant nagyságú erdőket uraló driádok fölöttébb ritkán vadásztak, ember pedig még annál is ritkábban merészelt ide behatolni. A húst vagy bőrt áhító vadász maga is űzött vaddá vált itt. Brokilon driádjai nem kegyelmeztek a betolakodóknak. Milva valaha a saját bőrén is megtapasztalhatta ezt.

Így vagy úgy, de vadban nem volt hiány Brokilonban. Milva mégis több mint két órája állt már lesben, de csak nem került semmi a szeme elé. Menet közben nem vadászhatott – a hónapok óta uralkodó szárazság minden lépésre reccsenő rőzsével és levelekkel borította be az erdő alját. Ilyen körülmények között csak mozdulatlanul lesben állva remélhetett sikert és zsákmányt.

Admirálislepke ült az íj szarvára. Milva nem hessegette el. Miközben azt figyelte, hogyan zárja össze és nyitja szét szárnyait, egyszerre az íját is nézte, az új szerzeményét, melynek még mindig nem szűnt meg örülni. Vérbeli íjász volt; szerette a jó fegyvert. És az, amit a kezében tartott, a legjobb volt a legjobbak közül.

Sok íja volt életében Milvának. Lőni egyszerű kőris- és tiszafával tanult, de hamar letett ezekről a laminált reflexíjak javára, melyet a driádok és a tündék használnak. A tündeíjak rövidebbek és könnyebbek voltak, jobban kézre álltak, a fából és állati inakból összeállított, réteges szerkezetnek köszönhetően pedig sokkal „gyorsabbak” is voltak a tiszafából készülteknél; a belőlük kilőtt vessző sokkal rövidebb idő alatt és lapos pályán ért célt, ami jelentős mértékben kiküszöbölte annak lehetőséget, hogy a szél eltérítse. Az ilyesfajta fegyverek legkiválóbb, négyszer hajlított példányai a tündék körében a zefhar nevet viselték, ezt a rúnát formázták ugyanis az íj hajlított karjai és szarvai. Milva jó pár éve használt zefárokat, és nem hitte, hogy létezhet olyan íj, amely felülmúlja őket.

De végül rábukkant egy ilyen íjra. Természetesen a cidarisi Tengeri Bazárban történt, ami híres volt a különös és ritka árukról, melyeket a hajósok a világ legtávolabbi szegleteiből szállítottak oda; mindenhonnan, ahová csak a koggék és galleonok eljutottak. Milva, amikor csak tehette, ellátogatott a bazárba, és körülnézett a tengerentúli íjak között. Épp itt jutott hozzá ahhoz az íjhoz is, amelyről azt hitte, sok évig szolgálja majd – egy Zerrikániából származó, csiszolt antilopszarvval megerősített zefárra. Azt az íjat tökéletesnek érezte. Egy évig. Merthogy egy évvel később, ugyanannál a standnál, ugyanannál a kereskedőnél valódi csodát látott.

Az íj a messzi Északról származott. Hatvankét hüvelyk hosszú mahagóni teste volt, pontosan kiegyensúlyozott markolata és lapos, nemes fa, főzött inak és bálnacsont egymásba fonódó rétegeiből ragasztott, laminált karjai. A többi, mellette fekvő kompozit íjtól nemcsak a felépítése különböztette meg, hanem az ára is – és éppen az ára volt az, ami Milva figyelmét felkeltette. Amikor azonban kezébe vette az íjat és kipróbálta, habozás és alkudozás nélkül kifizette, amit az árus érte kért. Négyszáz novigradi koronát. Nyilvánvaló módon nem hordott magával ilyen egetverő összeget – az alkuhoz feláldozta hát a zerrikán zefárját, egy köteg cobolyprémet és egy gyönyörűen kidolgozott tündemedált: egy korall kámeát folyamigyöngy-koszorúban.

De nem bánta meg. Soha. Az íj hihetetlenül könnyű volt és egyenesen eszményien pontos. Bár nem volt túlságosan hosszú, kompozit karjaiban nem semmi erő rejtezett. A precízen visszahajlított szarvakra felajzott selyem-kender ideggel felszerelve, huszonnégy hüvelykre húzva ötvenöt fonterőt adott. Igaz, akadtak olyan íjak, amelyek akár nyolcvanat is kiadtak, de ezt Milva túlzásnak tartotta. Az ötvenötös bálnacsontjából kilőtt nyílvessző kétszáz lábnyi távot küzdött le két szívdobbanás közt eltelt idő alatt, száz lépésre pedig még sok is volt a lendülete, hogy egy szarvast sikerrel leterítsen, az embert ellenben, ha az nem viselt páncélt, egyenesen keresztülfúrta. Szarvasnál nagyobb állatra és nehézfegyveresre ritkán vadászott Milva.

A lepke elröppent. A bokrok közt az erdei pintyek tovább zsibongtak. És továbbra sem került semmi az íja elé. Milva a fenyő törzsének vetette a vállát, az emlékeibe merült. Csak úgy, hogy teljen az idő.

•

A vajákkal való első találkozására júliusban került sor, két héttel a Thanedd szigetén történtek és a háború kirobbanása után Dol Angrában. Milva kétheti távollét után tért vissza Brokilonba; egy Scoia’tael kommandó maradványait vezette, amelyet Temeriában vertek szét, amikor megpróbáltak átjutni a háború dúlta Aedirnbe. A Mókusok a tündék indította felkeléshez akartak csatlakozni Dol Blathannában. Nem jártak sikerrel; ha nincs Milva, végük. De meglelték Milvát, és vele menedéket Brokilonban.

Rögtön az érkezése után értesítették arról, hogy Aglaïs sürgősen látni kívánja Col Serraiban. Milva kissé meglepődött. Aglaïs a brokiloni gyógyítók vezetője volt, Col Serrai mély, meleg vizű forrásokkal és barlangokkal teli völgykatlanja pedig a gyógyító kúrák helyszínéül szolgált.

Mégis eleget tett a hívásnak, biztosan afelől, hogy valami ott gyógyított tündéről van szó, aki az ő közvetítésével vágyna a kommandójával kapcsolatba lépni. Amikor aztán a sebesült vajákot meglátta, és megtudta, miről is van szó, valósággal őrjöngeni kezdett. Lobogó hajjal rontott ki a barlangból, és minden dühét Aglaïsra zúdította.

– Meglátott engem! Látta az arcomat! Hát felfogod te, mit fenyeget ez engem?

– Nem, nem fogom fel – felelte hűvösen a gyógyító. – Ez Gwynbleidd, a vaják. Brokilon barátja. Tizennégy napja van itt, újhold óta, és eltelik még egy kevés idő, mielőtt talpra tud állni és gond nélkül jár majd. Hírekre szomjazik a világból, hírekre a hozzá közel állókról. Csak te hozhatod el neki ezeket.

– Hírekre a világbó? Neked tán elment az eszed, szépasszon! Hát tudod te, mi történik most a világba, a te csendes erdődnek a határán kívű? Háboru van Aedirnbe! Bruggébe, Temeriába, Redaniába főfordulás van, pokol, óriás hajtóvadászat! Széltébe hajszolják azokat, akik Thanedden a lázadásba kezdtek! Minden tele kémekkel meg an’givare-ral, sokszó elég egy szót ejteni, a szájad húzni, mikó nem kéne, asztán már a hóhér gyújt be neked a piros vassal a tömlöcbe! Én meg kémkedni kell mennyek, tudakolódzni, híreket gyűjteni? A fejemmel jáccani? És még kinek? Valami félhótt vajáknak? Hát kicsoda az nekem, fijam vagy jányom? Igen, elment neked az eszed!

– Ha kiabálni szándékozol – szakította félbe nyugodt hangon a driád –, menjünk beljebb az erdőbe. Neki nyugalomra van szüksége.

Milva akarata ellenére visszapillantott a barlang szájára, ahol egy perccel korábban a sebesültet látta. Szép szál ember, gondolta magában ösztönösen, sovány ugyan, de csupa ín… A feje ősz, de a hasa lapos, mint egy legénnek, meglátszik, hogy gond a társa, nem a szalonna meg a sör…

– Ott volt Thanedden – közölte, nem kérdezte. – Lázadó.

– Nem tudom – vonta meg a vállát Aglaïs. – Sebesült. Segítségre van szüksége. A többi engem nem érdekel.

Milva dühösen legyintett. A gyógyító híres volt arról, hogy nem kenyere a fecsegés. De Milvának addigra már sikerült elhallgatnia Brokilon keleti határvidéke driádjainak izgatott beszámolóit, mindent tudott már arról, mi történt két héttel azelőtt. A gesztenyeszín hajú varázslónőről, aki mágikus villanás kíséretében tűnt fel Brokilonban, a törött kezű és lábú nyomorékról, akit idevonszolt. A nyomorékról, akiről kiderült, hogy vaják, akit a driádok Gwynbleiddnek, Fehér Farkasnak neveztek.

Kezdetben, a driádok úgy mesélték, nem lehetett tudni, mihez kezdjenek vele. A vérben úszó vaják felváltva ordított és ájult el, Aglaïs ideiglenes kötéseket tett rá, a varázslónő átkozódott. És sírt. Ez utóbbit Milva a legkevésbé sem hitte – mégis ki látott valaha síró varázslónőt? Később aztán megérkezett a parancs Duen Canellből, az Ezüstszemű Eithnétől, Brokilon asszonyától. Küldjétek el a varázslónőt, szólt a Driádok Erdeje úrnőjének parancsa. Gyógyítsátok a vajákot.

Gyógyították. Milva is látta. A férfi ott feküdt a barlangban, Brokilon mágikus forrásaiból származó vízzel teli teknőben; sínekkel kimerevített és felfüggesztett végtagjain vastag bundaként tekeredett körbe a conynhaela gyógyító folyondárja és a bíbor forrasztófű hajtásai. Haja fehér volt, akár a tej. Eszméleténél volt, noha a conynhaelával kezeltek általában lelkehagyottan fekszenek, delirálnak, a mágia beszél belőlük…

– Na? – szakította ki a mélázásból a gyógyító szenvtelen hangja. – Miként legyen akkor? Mit mondjak neki?

– Hogy vigye ördög, tartsa pokol – kaffant vissza Milva, megigazítva erszényétől és vadászkésétől súlyos övét. – És eriggy te is a pokolba, Aglaïs.

– Tégy, ahogy akarsz. Nem foglak kényszeríteni.

– Az igaz. Nem fogsz kénszeríteni.

Befordult az erdőbe, a ritkás fenyőfák közé; hátra se nézett. Dühös volt.

Arról, mi történt az első júliusi újhold idején Thanedd szigetén, Milva is tudott, a Scoia’tael megállás nélkül erről beszélt. A varázslók gyűlése idején lázadás tört ki a szigeten; ömlött a vér, röpültek a fejek. A nilfgaardi hadsereg meg, mintha jelre tette volna, lecsapott Aedirnre és Lyriára, kitört a háború. Temeriában, Redaniában és Kaedwenben meg mindent a Mókusok nyakába varrtak. Egy, mert állítólag egy Scoia’tael kommandó Thaneddre ment a lázadó varázslókat megsegíteni. Kettő, mert állítólag valami tünde vagy féltünde tőrrel leszúrta és megölte Vizimirt, a redaniai királyt, úgyhogy a felbőszült emberek keményen nekimentek a Mókusoknak. Úgy forrongott mindenütt, mint az üstben, patakokban folyt a tündék vére…

Ohó, gondolta magában Milva, talán még az is igaz, amit a papok mondanak, hogy közel a világvége és a végítélet napja? A világ lángokban áll, az ember nemcsak tündének, de embernek is farkasa, testvér testvérre kést emel… A vaják meg beleártja magát a politikába, és lázadónak áll. A vaják, aki hisz csakis azért van, hogy a világot bejárja és az embernek ártó undormányt gyilkolja! Mióta világ a világ, soha vaják se politikába, se háborúba nem hagyta belerántani magát. Hiszen még mese is van ilyenféle, az ostoba királyról, aki szitával hordta a vizet, a nyulat akarta futárnak, a vajákot meg vajdának megtenni. Itt meg, tessék, egy vaják, aki a királyok elleni villongásban tönkremenve Brokilonban kell bujkáljon a büntetés elől. Biz itt a világvége!

– Üdvözöllek, Maria.

Összerezzent. A fenyőnek támaszkodó alacsony driád szeme és haja ezüstszín volt. A lemenő nap sugárkoszorúval övezte arcát az erdő tarka falának előterében. Milva fél térdre ereszkedett, mélyen lehajtotta a fejét.

– Üdvözlégy, Eithné asszon.

Brokilon asszonya háncsövébe tűzte sarlót formázó, apró aranykését.

– Állj fel – szólt. – Sétáljunk egyet. Szeretnék veled elbeszélgetni.

Sokáig sétáltak így együtt az árnyakkal teli erdőben, az apró, ezüst hajú driád és a magas, hamvasszőke hajú lány. Egyikük sem törte meg a hallgatást.

– Rég nem látogattál el Duen Canellbe, Maria.

– Nem tellett az időből, Eithné asszon. Messzi az út Duen Canellbe a Szallagtól, én pedig… Hisz tudod.

– Tudom. Fáradt vagy?

– A tündéknek segíteni köll. Hiszen a te parancsodra segítek nekik.

– Az én kérésemre.

– Úgy a. Kérésre.

– Lenne még egy.

– Gondótam azt. A vaják?

– Segíts neki.

Milva megállt és odafordult hozzá, hirtelen mozdulatával leszakítva egy útjába akadó loncágat; megforgatta az ujjai között, és a földre hajította.

– Fél éve – mondta a driád ezüstös szemébe nézve halkan – a fejemmel játszom, hozom ide a szétvert kommandók tündéit Brokilonba… Mikó kipihenték magukat meg a sebeikbő fegyógyultak, vezetem őket vissza… Hát kevés ez? Nem tettem én eleget? Újhodonta útnak indulok a legsötétebb éccaka… Úgy félem már a napot, mint a bőrmadár vagy valami kuvik…

– Senki sem ismeri jobban az erdei ösvényeket nálad.

– A sűrűjébe semmit meg nem tudok. A vaják meg, mongyák, azt szeretné, hogy híreket gyűjtsek, emberek közé menjek. Ez egy pártos, csak úgy hegyezi az an’givare a fülét a nevére. Meg én magam sincs hogyan mutatkozzak városokba. És hogyha valaki felismer engem? Jól emlékeznek még arra, fel se száradt még az a vér se… Mer sok volt a vér akkor, Eithné asszon.

– Nem kevés. – Az öreg driád ezüstszeme idegen volt; hűvös, kifürkészhetetlen. – Nem kevés, így igaz.

– Ha engem felismernek, karóba húznak.

– Körültekintő vagy. Elővigyázatos vagy és éber.

– Ahhó, hogy a híreket, amiket a vaják akar, összeszedjem, meg köll ám szabadujjak attól a nagy éberségemtő. Kérdezni kell. Mostanába meg veszélyes kíváncsinak láccani. Ha engem elkapnak…

– Megvannak a kapcsolataid.

– Megkínoznak. Agyongyötörnek. Vagy hagynak megrohadni Drakenborgban…

– Nekem pedig az adósom vagy.

Milva elfordította a fejét, az ajkába harapott.

– Úgy a, az vagyok – felelte keserűen. – Nem feledkeztem én meg arró.

Lehunyta a szemét, és az arca hirtelen megrándult; az ajka megremegett, erősen összeszorultak a fogai. Szemhéjai mögött halványan felsejlett az emlék, annak az éjszakának a kísérteties, holdvilágos fényével. Hirtelen visszatért a fájdalom a bokájába, amit a csapda szíjhurka elkapott, és a fájdalom az ízületeibe, ahogyan a rántás beléjük tépett. Fülében felzúgott az egyik pillanatról a másikra egyenesedő fa leveleinek susogása… Kiáltás, nyögés, vad, tébolyult, rémült rángatózás és az iszonyatos félelemérzet, ami rázúdult, amint megértette, hogy képtelen kiszabadulni… Kiáltás és félelem, a kötél nyikorgása, hullámzó árnyak, hintázó, természetellenesen feje tetejére állt világ, feje tetején az ég, fejük tetején a fák lombjai, fájdalom, a halántékában lüktető vér… Pirkadatkor pedig a driádok; körben, koszorúban… Ezüstös nevetés a távolban… Bábocska a zsinóron! Hintázz csak, hintázz, babuska, a fejecskéddel lefelé… És a saját, de mégis idegen, hörgő kiáltása. Aztán pedig a sötétség.

– Úgy a, adósod vagyok – ismételte összeszorított fogain át. – Úgy a, mer hiszen akasztott vagyok, akit levágtak a pányváró. Míg élek, látom, meg nem fizetem azt az adósságot.

– Mindenkinek van valamiféle adóssága – mondta Eithné. – Ilyen az élet, Maria Barring. Adósságok és kölcsönök, kötelezettségek, köszönet, fizetség… Tenni valamit valakiért. Vagy talán magunkért? Hiszen valójában mindig önmagunknak fizetünk meg, nem valaki másnak. Minden felvett kölcsönünket magunknak fizetjük meg. Mindannyiunkban ott van a hitelező és az adós is egyszerre. A lényeg az, hogy bennünk magunkban egyezzen a mérleg. Cseppnyi nekünk adott életként érkezünk a világra, azután már örökké csak felvesszük és törlesztjük az adósságainkat. Magunknak. Magunkért. Azért, hogy a végén egyezzen a mérleg.

– Közel áll hozzád ez az ember, Eithné asszon? Ez a… vaják?

– Közel. Bár ő maga nem tud róla. Térj vissza Col Serraiba, Maria Barring. Menj el hozzá. És tedd meg, amire kér.

•

A kis völgyben száraz ágak zörrentek, gally pattant. Felzendült a szarkák hangos és dühös csirr-csörrje, a pintyek fehér farktollaikat villogtatva a levegőbe röppentek. Milva visszafojtotta a lélegzetét. Végre.

Csirr-csörr, csörgött a szarka. Csirr-csörr-csörrörő. Újra gally pattant.

Milva megigazította kiszolgált, fényesre kopott karvédőjét a balján, beillesztette csuklóját a markolathoz erősített hurokba. A combján lévő lapos tegezből nyilat húzott elő. Ösztönösen, megszokásból ellenőrizte a nyílhegy pengéinek és a tollazásnak állapotát. A vesszőket vásárokon vette – átlagosan egyet választva a neki kínált tízből –, de mindig maga tollazta fel. A kereskedőknél kapható kész nyilak tollai túlságosan rövidek voltak, és egyenes vonalban helyezték fel őket a vessző mentén, Milva viszont kizárólag nem rövidebb, mint öthüvelykes tollakkal spirálisan feltollazott nyilakat használt.

A nyílvesszőt az idegre helyezte, és a völgy szájára meredt, a fatörzsek közötti borbolya vörös bogyók fürtjeitől roskadozó, zöldellő foltjára.

A pintyek nem repültek messze; újra csicsergésbe fogtak. Gyere, gidám, gondolta magában Milva, miközben felemelte és megfeszítette íját. Gyere. Készen állok.

Az őzek azonban a horhóban vonultak, a mocsár és a Szalagba folyó patakokat tápláló források irányába. A völgykatlanból egy kisgida bukkant elő. Szép példány volt; szemre több mint negyvenfontos. Felszegte a fejét, a fülét hegyezte, aztán a bokrok felé fordult, tépegetni kezdte a leveleket.

Előnyösen helyezkedett el – háttal a lánynak. Ha nem lett volna a fatörzs, amely eltakarta előle a célpontját, Milva gondolkodás nélkül lőtt volna. Még ha a hasát találja is el, a vessző hegye átfúrta volna az állatot, és eléri a szívét, a máját vagy a tüdejét. Ha a combját találja el, szétrombolja az artériáját; az állat rövid időn belül úgy is elhullik. A lány várt, nem eresztette el az ideget.

A gida ismét felemelte a fejét, tett egy lépést, előlépett a fa törzse mögül – és akkor hirtelen kissé szembefordult a lánnyal. Milva továbbra is teljesen megfeszítve tartva a nyilat gondolatban elkáromkodta magát. A szemből leadott lövés bizonytalan – a tüdeje helyett az állat gyomrába is találhatott. Visszafojtott lélegzettel várt; a szája sarkában érezte a húr sós ízét. Ez is hatalmas, egyenesen felbecsülhetetlen előnye volt az íjának – ha nehezebb vagy kevésbé gondosan kidolgozott fegyvert használt volna, nem lett volna képes ilyen sokáig megfeszítve tartani annak a kockázata nélkül, hogy a keze elfáradjon, és csökkenjen a lövés pontossága.

Szerencsére a gida lehajtotta a fejét, letépett egy mohából meredő fűszálat, és oldalvást fordult. Milva nyugodtan levegőt vett, a szügyére célzott, és finoman kiengedte az ujjai közül az ideget.

Mégsem hallotta a nyíl által elroppantott bordák reccsenését, amire várt. A gida ellenben felugrott, kirúgott, aztán száraz ágak ropogása és felvert levelek zörgése közepette eltűnt.

Milva néhány szívdobbanásig mozdulatlanul állt, kővé dermedve, mintha csak egy erdei szépasszony márványszobra volna. Csupán akkor, mikorra minden zaj elcsendesült, emelte el jobb kezét az arcától és eresztette le az íját. Gondolatban feljegyezve az állat menekülésének útját nyugodtan letelepedett, a fa törzsének vetette hátát. Tapasztalt vadász volt: gyerekkora óta vadászott tilosban az uradalmi erdőkben, az első őzét tizenegy évesen ejtette el, az első tizennégyes bikáját – rendkívül szerencsés vadász ómenként – a tizennegyedik születésnapján. A tapasztalat pedig arra tanította, hogy a meglőtt vad utáni hajszával soha sem kellett sietni. Ha jól talált, a gida a völgy szájától kétszáz lépésnél nem messzebb hullott el. Ha rosszabbul talált – de ennek a lehetőségét alapjában véve kizárta –, a sietség csak ronthatott volna a helyzeten. A rosszul meglőtt, sebzett vad, ha nem háborgatják, a pánikszerű menekülést követően lelassul és továbbvonul. Az üldözött és rémült vad hanyatt-homlok szaladni fog, és hét határon is túl jár, mire az irama lanyhul.

Volt hát legalább fél órája. A fogai közé dugott egy letépett fűszálat, és ismét a gondolataiba merült. Az emlékeibe.

•

Amikor tizenkét nap múltán visszaérkezett Brokilonba, a vaják már járt. Kissé sántikált, és alig észrevehetően húzta a csípőjét, de járt. Milva nem csodálkozott – tudott az erdő vizei és a conynhaelának nevezett gyom csodálatra méltó gyógyító hatásáról. Ismerte Aglaïs képességeit is, nem egyszer volt tanúja a sebesült driádok egyenesen villámgyorsnak mondható felgyógyulásának. A vajákok nem mindennapi ellenállóképességéről és szívósságáról szóló pletykákat pedig, úgy látszik, szintén nem az ujjából szopta valaki.

Az érkezése után nem indult azonnal Col Serraiba, bár a driádok céloztak arra, hogy Gwynbleidd türelmetlenül lesi a visszatértét. Szándékosan késlekedett; továbbra sem békélt meg a rábízott küldetéssel, és szerette volna ezt kifejezésre is juttatni. Elvezette a magával hozott Mókus-kommandó tündéit a táborba. Hosszas beszámolóval szolgált az út közben történtekről, figyelmeztette a driádokat az emberek által a Szalag menti határvonalra tervezett blokádra. Csak amikor már harmadszorra emlékeztették, fürdött meg és öltözött át Milva; aztán elment a vajákhoz.

A tisztás szélén várt rá a férfi, ott, ahol a cédrusok nőttek. Fel-alá járkált, időnként leült, aztán ruganyosan felegyenesedett. Úgy látszik, Aglaïs gyakorlatokat írt elő neki.

– Mi hír járja? – kérdezte a vaják, amint csak üdvözölte. A fagyos hangnem nem tévesztette meg a lányt.

– A háború mintha a végét járná – felelte vállat vonva. – Nilfgaard, úgy beszélik, igen elverte Lyriát és Aedirnt. Verden megadta magát, Temeria királa meg kiegyezett a nilfgaardi császárral. A tündék meg a Virágok Vőgyébe saját királyságot alapítottak. De a Scoia’tael Temeriábó meg Redaniábó mégse ment oda. Ölik egymást tovább…

– Nem erre gondoltam.

– Nem-e? – kérdezte tettetett csodálkozással. – Á, igaz is. Úgy, betértem Dorianba, ahogy kérted, pedig jó darab kitérőt köllött tenni. Aztán meg nem biztosak mostanába a derékutak…

Hirtelen elhallgatott, kinyújtózkodott. Ezúttal nem sürgette a férfi.

– Aztán az a Codringher – kérdezte végül a lány –, akit megkértél, hogy meglátogassak, barátod vót?

A vaják arca meg sem rezzent, de Milva tudta, hogy azonnal megértette.

– Nem. Nem volt az.

– Akkó jó – folytatta a lány könnyedén. – Mer nincsen már az élők sorába. Elégett a kvártélyával együtt, a kémén meg az ucca felőli falnak a fele, ha megmaradt. Egész Dorian csak úgy izzik a pletykáktó. Az egyik aszongya, hogy az a Codringher boszorkánságokat űzött meg mérgeket katyvasztott, hogy az ördöggel paktát, el is emésztette a pokol tüze. A másik meg, hogy oda dugta az orrát meg az ujját, ahova nem köllött vóna, mint ahogy azt szokta is vót. Valakinek meg nem vót az ínyére, hát fogta magát, kinyuvasztotta, aztán alágyújtott, hogy a nyomokat eltüntesse. Hát te hogy gondolod?

Se választ nem kapott, se érzelmeket nem látott átsuhanni a vaják elsötétült arcán. Folytatta hát, továbbra sem téve le a gúnyos és pökhendi hangról.

– Érdekes, hogy az a tűz meg annak a Codringhernek a halála július első újságján esett, pont mint ahogy Thanedd szigetén az a tumultus is. Kiköpött mintha rájött vóna valaki, hogy az a Codringher éppenhogy tud valamit a lázongásró, és hogy meg is fogják majd a részleteirő kérdeni. Mintha csak valaki jó előre nyakába akarta vóna kanyarítani a szót, ráűni a szájára örökre. Mit mondasz erre? Hah, látom, hogy nem mondasz te semmit. De kevés beszédű vagy! Akkor megmondom én neked: veszélyes ez, amit csinász, a kutakodásod meg a kérdezősködésed. Lehet, van valaki, aki a Codringherén kívül másnak a száját meg a fülét is be akarná tapasztani. Én azt gondolom.

– Bocsáss meg – szólt egy perc múltán a férfi. – Igazad van. Veszélybe sodortalak. Túlságosan is veszélyes feladat volt ez egy…

– Egy fehérnépnek, mi? – kapta fel a lány a fejét, heves mozdulattal vetve félre a válláról még nedves fürtjeit. – Azt akartad mondani? Micsoda lovag! Vésd az eszedbe, hogy ha pössenteni le is köll kucorodjak, az én bundámat farkas-, nem nyúlprémmel bélelték! Fel ne hánnyad nekem, hogy gyáva vagyok, mert te engem nem ismersz!

– Ismerlek – mondta a vaják csendesen és nyugodtan, nem felelve a lány dühére és felemelt hangjára. – Te Milva vagy. Mókusokat vezetsz el Brokilonba, átverekedve magadat a bekerített területre. Tudok a bátorságodról. De könnyelmű és önző módon veszélybe sodortalak…

– Te hülye vagy! – szakította félbe éles hangon a lány. – Magadér aggódjá, ne értem. A jányér aggódjá!

A lány gúnyosan elmosolyodott; ezúttal ugyanis megváltozott a vaják arca. Milva szándékosan hallgatott, várta a további kérdéseket.

– Mit tudsz? – kérdezte végül a férfi. – És kitől?

– Neked megvót a Codringhered – horkant föl a lány, büszkén felvetve a fejét –, nekem meg megvannak a magam komái. Olyanok, akiknek éles a szeme meg hegyes a füle.

– Beszélj. Kérlek, Milva.

– A thaneddi lázongás után – kezdett bele a lány; de várt előtte egy pillanatot – mindenütt csak úgy forrongott. Elkezdtek vadászni az árulókra. Kivált azokra a varázslókra, akik Nilfgaardho álltak, de meg a többi hívtelenjére is. Egynehánat el is kaptak. Mások meg úgy eltűntek, mint akit a főd nyelt el. Nem köll ahhó nagy ész, hogy rájöjjön az ember, hová menekedtek, ki is vette a szárnyai alá őket. De nemcsak a varázslókra meg az árulókra vadásztak. A forrongásba Thanedden egy Mókus-kommandó is segített a lázadó varázslóknak, akiket az a híres Faoiltiarna vezetett. Keresik. Parancsba adták, hogy minden elfogott tündét kínpadra vonjanak, a Faoiltiarna kommandójáró kikérdezzék.

– Ki ez a Faoiltiarna?

– Tünde, Scoia’tael. Kevés van olyan, aki az embereknek így a bögyébe lenne. Nagy pénz van a fejére. De nem csak őt keresik. Keresnek valami nilfgaardi lovagfélét is, amelyik Thanedden vót. És még…

– Mondd.

– Az an’givare egy vaják után kérdezősködik, akinek Ríviai Geralt a neve. Meg egy Cirilla nevű lán után. Erre a kettőre meghagyták, hogy éve köll efogni. Fővesztés terhe mellett van parancsba, hogy ha efogják, a haja szála nem görbühet egyiknek se, a gombot a kabátjáró leütni sincsen joguk. Hah! Kedves lehetsz te a szívüknek, hogy így aggódjanak az egészségedér…

Hirtelen elhallgatott, ahogy meglátta a férfi arckifejezését, amelyről egyszerre lefoszlott az emberfeletti nyugalom. Megértette, hogy hiába igyekezett, nem tudta félelembe kergetni. Legalábbis nem a saját bőre miatt. Váratlanul elszégyellte magát.

– Na de há azzal a hajszával hiába törik maguk – mondta szelídebb hangon; de az árnyalatnyi gúnyos mosoly tovább ült az ajkán. – Te Brokilonba biztonságba vagy. Meg aztán a jányt  se kaptyák el élve. Amikor Thanedden a romokat keresztülásták, má annak a mágikus toronynak a düledékét, amelyik leomlott… Hé, veled mi van?

A vaják megtántorodott, a cédrusnak támaszkodott, nehezen a törzs mellé rogyott. Milva visszahőkölt; megrémítette a sápadtság, ami a férfi arcán hirtelen szerteáradt.

– Aglaïs! Sirssa! Fauve! Ide hozzám, izibe! A rossebbit, ez még tán meg talál hóni! Hé, te!

– Ne hívd őket… Semmi bajom… Beszélj. Tudni akarom…

Milva hirtelen megértette.

– Semmit se találtak a romokba! – kiabálta, érezve, ahogy ő maga is elfehéredik. – Semmit! Hiába forgattak meg minden követ, meg mondták az átkokat, nem találtak…

A lány letörölte a verejtéket a szemöldökéről, egy intéssel feltartóztatta a feléjük rohanó driádokat. Vállon ragadta a földön ülő vajákot, és föléhajolt; hosszú, szőke haja a férfi elfehéredett arcába hullt.

– Rosszul értetted – ismételte gyorsan, ügyefogyottan, nehezen találva a szavakat a nagy tolongásban, amivel az ajkára tolultak. – Csak azt az egyet akartam mondani, hogy… Kiforgattad. Mer én… Honnan tudhattam vóna, hogy te ennyire… Nem így akartam. Én csak arró, hogy a jány… Hogy nem taláják meg, mer szőrén-szálán eltűnt, mint azok a varázslók… Bocsáss meg.

A férfi nem válaszolt. Félrenézett. Milva az ajkába harapott, ökölbe szorította a kezét.

– Három nap múva indulok Brokilonból – szólt lágy hangon a lány hosszú, nagyon hosszú hallgatás után. – Csak hadd foggyon meg egy picinykét a hold, hadd legyen az éccaka picit sötétebb. Tíz napra visszajövök, tán korább is. Rögvest Lammas után, augusztus eső napjaiba. Ne epesszed magad. Eget-fődet megmozgatok, de kitudok mindent. Ha valaki is tud valamit arró a kisasszonró, te is tudni fogod.

– Köszönöm, Milva.

– Tíz napra… Gwynbleidd.

– Geralt – nyújtotta a lány felé a kezét. Az gondolkodás nélkül megszorította. Igen erősen.

– Maria Barring.

A férfi biccentve, ajkán egy mosoly árnyékával köszönte meg az őszinteségét; Milva tudta, hogy értékeli.

– Légy óvatos, kérlek. Ügyelj rá, kinek teszel fel kérdéseket.

– Ne félcs te engem.

– Az informátoraid… Megbízol bennük?

– Én senkiben se bízok.

•

– A vaják Brokilonban van. A driádok között.

– Ahogy sejtettem – fonta össze kezeit a mellén Dijkstra. – De jó, hogy megerősítést nyert.

Egy percre elhallgatott. Lennep megnyalta az ajkát. Várt.

– Jó, hogy megerősítést nyert – ismételte Redania királysága titkosszolgálatának vezetője a gondolataiba mélyülve, mintha csak magához beszélne. – Mindig jobb, ha biztos az ember. Eh, ha még az is kiderülne, hogy Yennefer ott van vele… Nincs vele egy varázslónő, Lennep?

– Tessék? – rezzent meg a titkosügynök. – Nem, méltóságos uram. Nincs. Mi a parancsa? Ha élve kívánja, kicsalogatom Brokilonból. Ha ellenben kedvesebb Önnek holtan…

– Lennep – emelte Dijkstra az ügynökre hideg, fakókék szemét. – Ne légy túlbuzgó. A mi szakmánkban a túlbuzgóság sosem kifizetődő. Ellenben mindig gyanús.

– Uram – sápadt el kissé Lennep. – Én csupán…

– Tudom. Te csupán azt kérdezted, mi a parancsom. Azt parancsolom: hagyd a vajákot békén.

– Parancsára. És mi legyen Milvával?

– Őt is hagyd békén. Egyelőre.

– Parancsára. Leléphetek?

– Le.

Az ügynök távozott, óvatosan és halkan csukva be maga mögött a terem tölgyfa ajtaját. Dijkstra sokáig hallgatott az asztalán tornyosuló térképeket, leveleket, besúgói jelentéseket, kihallgatási jegyzőkönyveket és halálos ítéleteket bámulva.

– Ori.

A titkár felemelte a fejét, és megköszörülte a torkát. Hallgatott.

– A vaják Brokilonban van.

Ori Reuven ismét megköszörülte a torkát, és ösztönösen az asztal alá pillantott, a főnöke lába irányába. Dijkstra figyelmét nem kerülte el a pillantása.

– Úgy van. Ezt nem felejtem el neki – hördült fel. – Két hétig nem tudtam járni miatta. Eljátszottam a becsületemet Filippa előtt, amikor kénytelen voltam ott szűkölni, mint valami kutya, és az átkozott varázslataiért könyörögni, mert különben máig itt bicegnék. De mit lehet tenni, én magam vagyok a hibás, rosszul ítéltem meg. A legrosszabb az, hogy nem fizethetem neki vissza most azonnal és rúghatom szét azt a vajákvalagát! Nekem nincs rá időm, magánügyekre meg csak nem vethetem be az embereimet! Igaz, Ori, hogy nem tehetem?

– Khmm, khm…

– Ne krákogj. Tudom. Ah, az ördögbe, milyen csábító is ez a hatalom! Hogy kísért, hogy éljen vele az ember! De könnyű is elfeledkezni magunkról, ha egyszer ott van! De ha egyszer elfeledkezik magáról az ember, soha nem lesz vége… Hát Filippa Eilhart még mindig Montecalvóban csücsül?

– Igen.

– Fogd a tollat meg a tintát. Diktálok neki egy levelet. Írd azt… A kutya mindenségit, képtelen vagyok koncentrálni. Mi ez az istenverte lárma, Ori? Mi folyik ott kint a téren?

– A deákok dobálják kövekkel a nilfgaardi követ rezidenciáját. Mi fizettük le őket, khmm, khm, úgy rémlik.

– Ahha. Rendben. Csukd be az ablakot. Holnap menjenek csak a diákok annak a törp Giancardinak a bankfiókját dobálni. Nem volt hajlandó átadni a számlaadatokat.

– Giancardi, khmm, khm, jelentős összeget utalt át a háborús alapnak.

– Heh. Akkor dobálják azokat a bankokat, amik nem utaltak.

– Mindegyik utalt.

– Ehh, unalmas vagy, Ori. Írj, diktálom. Szerelmetes Filem, ki beragyogja… A fenébe is, folyton elfelejtem. Keríts egy új lapot. Készen állsz?

– Igenis, khmm, khm.

– Drága Filippa. Triss Merigold kisasszony bizonyára aggódik a vaják miatt, akit Brokilonba teleportált Thaneddről, mélységes titokkal övezve eme tényt még énelőttem is, ami rettenetes fájdalommal töltött el. Nyugtasd meg. A vaják már jól van. Sőt, mostanra küldözgetni is kezdett egy emisszáriust Brokilonból azzal a feladattal, hogy Cirilla hercegkisasszony nyomait felkutassa, azét az apró személyét, aki hiszen olyannyira izgalomban tart Téged. Barátunk, Geralt előtt nyilvánvaló módon nem ismeretes, hogy Cirilla Nilfgaardban van, ahol az Emhyr császárral való menyegzőjére készül. Fontos a számomra, hogy a vaják nyugton üljön Brokilonban, így hát magam is igyekezni fogok, hogy ez a hír eljusson hozzá. Leírtad?

– Khmm, khm, eljusson hozzá.

– Új bekezdés. Elgondolkodtat… Ori, töröld meg a tollat, a fenébe is! Filippának írunk, nem a királyi tanácsnak, a levélnek esztétikusan kell kinéznie! Új bekezdés. Elgondolkodtat, vajon a vaják miért nem keresi a kapcsolatot Yenneferrel. Nem akaródzik elhinnem, hogy ama megszállottsággal határos affektus ily hirtelen hunyt volna ki, ideálja politikai meggyőződésétől függetlenül. Ugyanakkor ha Yennefer lett volna az, aki Cirillát Emhyrnek átadta, és minderről bizonyítékok is rendelkezésre állnának, örömest működnék közre abban, hogy azok a vaják kezébe kerüljenek. A probléma magától megoldódna, efelől biztos vagyok, a hitszegő fekete hajú szépségnek pedig nem lenne többé se éjjele, se nappala. A vaják nem szereti, ha valaki a lánykáját bántja, ahogyan arról Artaud Terranova is tagadhatatlan bizonyságot nyerhetett Thanedden. Szeretném azt hinni, Fil, hogy nem rendelkezel Yennefer árulásának bizonyítékaival, és nem tudod, hol rejtőzködik. Nagy fájdalmat okozna nekem, ha kiderülne, hogy ez is egy az előttem elhallgatott titkok sorában. Nekem nincsenek előtted titkaim… Min nevetsz, Ori?

– Semmin, khmm, khm.

– Írd! Nekem nincsenek előtted titkaim, Fil, és számítok e tekintetben a kölcsönösségre. Maradok mély tisztelettel, et cetera, et cetera. Add ide, aláírom.

Ori Reuven homokkal hintette be a levelet. Dijkstra kényelmesebben helyezkedett el, és hasán összefonva kezeit, hüvelykujjaival malmozni kezdett.

– Az a Milva, akit a vaják kémkedni küldözget – kezdett bele. – Mit tudsz róla nekem mondani?

– Azzal foglalkozik, khmm, khm – krákogta a titkár –, hogy a temeriai hadsereg által szétvert Scoia’tael csapatokat csempész be Brokilonba. Kivezeti a tündéket a bekerített területekről és a kelepcékből, lehetővé téve, hogy kipihenhessék magukat, és ismét harci kommandókat alakítsanak…

– Ne traktálj közismert tényekkel – szakította félbe Dijkstra. – Milva ténykedése ismert a számomra, egyébiránt szándékomban áll hasznot is húzni ebből. Ha nem így volna, már rég odavetettem volna koncul a temeriaiaknak. Mit tudsz mondani nekem magáról a lányról? Milváról mint olyanról?

– Úgy rémlik, valami istenek háta mögötti felső-soddeni faluból származik. Valójában Maria Barringnek hívják. A Milva becenév, amit a driádoktól kapott. Az Ősi Nyelven azt jelenti…

– Kánya – szólt közbe Dijkstra. – Tudom.

– Már az ükapja is vadász volt. Erdei emberek, összenőttek a rengeteggel. Amikor a vén Barring fiát agyontaposta egy jávorszarvas, a lányát tanította ki az öreg az erdei mesterségekre. Amikor aztán meghalt, az anyja újraházasodott. Khmm, khm… Maria nem békült meg a mostohaapjával, és elszökött otthonról. Akkoriban, úgy rémlik, tizenhat éves lehetett. Felvándorolt északra, vadászatból élt, de a bárók erdőőrei sem könnyítették meg az életét, őt magát is úgy lesték és hajtották, mint a vadat. Úgyhogy Brokilonban lett orvvadász, ott meg, khmm, khm, elkapták a driádok.

– És ahelyett, hogy kicsinálták volna, magukhoz vették – dörmögte Dijkstra. – A magukénak ismerték el… Ő pedig meghálálta. Lepaktált Brokilon Boszorkájával, a vén Ezüstszemű Eithnével. Meghalt Maria Barring, éljen Milva… Hány expedíciót intézett el, mielőtt azok ott Verdenben meg Kerackban észbe kaptak? Hármat?

– Khmm, khm… Négyet, úgy rémlik… – Ori Reuvennek folyton úgy rémlett valami, noha az emlékezete csalhatatlan volt. – Mindenestől körülbelül úgy száz embert, azokat, akik a legvérszomjasabban vadásztak a szépasszony-skalpra. De sokáig nem is kaphattak észbe, mert Milva időről időre a saját hátán hurcolt ki egyet a mészárszékből, az meg, akit kimentett, az egekig magasztalta a vitézségét. Csak mikor már negyedszerre esett meg, csapott valamelyik a homlokára, úgy rémlik, Verdenben. Hát hogy lehet az, hangzott fel hirtelen, khmm, khm, hogy a vezető, aki az embereket a szépasszonyok ellen viszi, minden alkalommal megússza élve? Na és akkor kibújt a szög a zsákból, hogy a vezetőjük viszi ugyan őket, de csapdába, egyenesen a lesben álló driádok nyilai elé…

Dijkstra az asztal szélére tolt egy kihallgatási jegyzőkönyvet, mert úgy érezte, a pergamen még mindig a kínzókamrától bűzlik.

– És akkor – találta ki – Milva eltűnt Brokilonban, mintha a föld nyelte volna el. De még manapság is nehéz Verdenben önkénteseket találni a driádok elleni hadjáratokra. Az öreg Eithné és az ifjú Kánya rendesen megritkították a sorokat. És ezek még azt merészelik állítani, hogy mi, emberek találtuk fel a provokációt. Bár lehet…

– Khmm, khm? – köszörülte meg a torkát Ori Reuven, akit meglepett a félbehagyott mondat és a főnöke hosszú hallgatása.

– Lehet, hogy a végén elkezdtek végre tanulni tőlünk – fejezte be hűvösen a kém a besúgói jelentésekre, kihallgatási jegyzőkönyvekre és halálos ítéletekre pillantva.

•

Amikor sehol sem látta a vért, Milva nyugtalankodni kezdett. Hirtelen eszébe jutott, hogy a gida a lövés pillanatában épp egy lépést tett. Tett, vagy tenni akart – de a vége ugyanaz. Megmozdult, úgyhogy a lövés érhette a hasát is. Milva elkáromkodta magát. Haslövés, átok és szégyen a vadászra! Balszerencse! Pfu, pfu, devla!

Gyorsan a völgykatlan oldalához szaladt, figyelmesen pásztázva a szeder, a moha és a páfrányok közét. A vesszőt kereste. A hegyét négy pengével látták el, melyek úgy ki voltak élezve, hogy a szőrt is leborotválták az ember karjáról; az ötven lépésről kilőtt vesszőnek röptében keresztül kellett döfnie a gidát.

Észrevette, megtalálta és megkönnyebbülten sóhajtott fel; háromszor kiköpött, olyan boldog volt a szerencséjétől. Feleslegesen aggódott, sőt, jobb is volt a helyzet, mint gondolta. Nem az állat gyomrának ragacsos és bűzlő tartalma vonta be a vesszőt. Nem viselte magán a tüdő világos, rózsaszínes és habos vérének nyomát sem. Az egész vesszőt sötét, erőteljes vörös borította. A szívét szúrta át a nyíl. Milvának nem kellett se settenkednie, se halkan lopódznia, nem várt rá hosszú gyaloglás a nyomokat követve. A gida minden bizonnyal ott feküdt holtan az erdő sűrűjében, száz lépésnél nem messzebb a tisztástól, ott, ahová a vér majd elvezeti. Márpedig a szíven lőtt gida néhány szökkenés után bizonyára vérezni kezdett; tudta hát, hogy könnyűszerrel megtalálja a nyomát.

Tízet lépett, és megtalálta a nyomot; követni kezdte, miközben ismét a gondolataiba és az emlékeibe merült.

•

Megtartotta a vajáknak tett ígéretét. Még korábban is tért vissza Brokilonba, mint ígérte, öt nappal az Aratóünnep után, öt nappal az újhold után, ami az emberek világában augusztus havának, a tündékében Lammas, az év utolsó előtti, hetedik savaedjének kezdetét jelentette.

Pirkadatkor kelt át a Szalagon; öt tünde és jómaga. A kommandó, amit vezetett, kezdetben kilenc lovast számlált, de a bruggei zsoldosok egész idő alatt a nyomukban voltak; három mérfölddel a folyó előtt a nyakukra hágtak, megszorongatták őket, csak a Szalaghoz érve tettek le róluk, amikor a hajnali ködben halványan felsejlett előttük a túlsó parton Brokilon. A zsoldosok félték Brokilont. Ez mentette meg őket. Átkeltek. Kimerülten, sebesülten. És nem mindannyian.

Híreket hozott a vaják számára, de meg volt győződve róla, hogy Gwynbleidd még mindig Col Serraiban van. Csak déltájban akart elmenni hozzá, amikorra alaposan kialudta magát. Meglepődött, amikor a férfi egyszerre csak előtűnt a ködből, mint valami szellem. Egyetlen szó nélkül leült a lány mellé; nézte, ahogy az fekhelyet épít magának, pokrócot terít egy gallyhalomra.

– De sürgős neked – vetette oda csípősen. – Vaják, alig állok a lábamon. Éjjel-nappal a nyeregbe, nem érzem a hátsóm, bőrig átáztam, mer hajnaba’ úgy verekedtük át magunk a parti füzesen, mint valami farkasok…

– Kérlek. Megtudtál valamit?

– Megtudtam – kaffant vissza; közben kifűzte és lehúzta átnedvesedett, lábához tapadó csizmáját. – Nem esett nagy nehezemre, mer mindenhol ezt beszélik. Hát hogy a te kisasszonkád ekkora ember, azt aztán meg nem montad volna! Gondoltam én, mostohácska, valami vakarék, árvagyerek, meggyötörte a sors. Aztán tessék: cintrai királkisassszon! Hah! Tán még te is álruhás királfi vagy?

– Beszélj, kérlek.

– Nem kaparintyák már a kezükbe a királok, mer a te Cirillád, ahogy az kiderűt, Thaneddrő egyenest Nilfgaardba menekűt, biztos azokkal a mágussokkal, akik az árulást csináták. Nilfgaardba meg Emhyr császár nagy pompával fogadta. Azt tudod mit? Azt beszélik, meg is gondol házasodni vele. De most haggyá levegőhöz jutnom. Akarod, beszélgetünk, ha kialuttam magam.

A vaják hallgatott. Milva villa alakú ágakra terítette ázott kapcáit, hogy érje majd őket a felkelő nap, meghúzta az öve csatját.

– Vetkőznék – mordult a férfira. – Hát te meg mit állsz még itt? Szerencsésebb hírt tán nem is-e várhattá vóna? Semmi se fenyeget már, senki utánad se kérdez, a kémek se foglakoznak már veled. A jányod meg kicsúszott a királok kezébő, császárné lesz…

– Biztos ez a hír?

– Mostanába semmi se biztos – ásított a lány, és leült a vackára –, ha csak az nem, hogy a napocska napra nap keletről nyugatra jár az égen. De a nilfgaardi császárró meg a cintrai királkisasszonró igaz köll legyen, amit mondanak. Mindenütt csak róla beszélnek.

– Honnan ez a hirtelen hírverés?

– Mintha nem tudnád! Hiszen szép darab fődet visz Emhyrnek hozománba! Nem is csak Cintrát, a Jarugán inneni oldalt is! Hah, hát akkor még nekem is az úrnőm lesz, mert én Felső-Soddenbő vagyok, oszt, mint kiderűt, egész Sodden a hűbére! Tyű, ha majd az erdejébe egy szarvast lekapok és efognak, a parancsára lehet, még fel is akasztanak… Ilen egy randa világ ez! A rossebbe is, maguktó csukódnak le a szemeim…

– Csak még egy kérdés. A varázslónők közül… Úgy értem, a varázslók közül, akik árulók lettek, elfogtak valakit?

– Nem. De azt beszélik, egy varázslónő elvesztette magát. Nem sokkal az után, hogy Vengerberg elesett, a kaedweni hadsereg meg bevonut Aedirnbe. Egész biztos aggoldamába vagy mer a büntetéstő félt…

– A kommandóban, amit idehoztál, voltak lógósok. Odaadják nekem az egyiket a tündék?

– Aha, menné az utadra – dörmögte a lány, ahogy a takaróba burkolta magát. – Azt hiszem, tudom én, merre…

Elhallgatott; meglepte a férfi arckifejezése. Hirtelen megértette, hogy a hír, amit hozott, egyáltalán nem volt szerencsés. Hirtelen felfogta, hogy semmit, de egyáltalán semmit sem ért. Hirtelen, váratlanul, meglepetésszerűen kedve támadt a férfi mellé telepedni, elárasztani a kérdéseivel, meghallgatni, tudakolózni, talán tanácsot is adni… Hevesen megdörzsölte a bütykével a szeme sarkát. Kimerűtt vagyok, gondolta magában, a halál egész északa a sarkamban lohótt. Lélegzethez köll jutnom. Végtére is mit érdekel engem az ő gondja-baja? Mit érdekel ő engem? És az a jány? Az ördögbe az egyikkel is, másikkal is! A rossebbe, egészen elkergette ez az egész az álmom…

A vaják felállt.

– Adnak nekem lovat? – ismételte a férfi.

– Vidd, ameliket akarod – felelte a lány egy perccel később. – De a tündéknek inkább ne kerüjjé a szeme elé. Elraktak minket átkeléskor, kivéreztünk… Csak a feketéhez ne nyújjá, mer a fekete az enyém… Mit állsz még itt?

– Köszönöm a segítséget. Mindent köszönök.

A lány nem válaszolt.

– Tartozom neked. Hogyan fizessem vissza?

– Hogyan? Hát úgy, hogy eltakarodsz innen valahára! – kiáltotta Milva a könyökére támaszkodva és nagyot rántva a pokrócon. – Nekem… Nekem aludnom köll! Vigyé egy lovat…. És menj. Nilfgaardba, a pokolba, az összes devlába, nekem aztán mindegy! Eredj innét! Haggyá nekem békét!

– Visszafizetem, amivel tartozom – mondta halkan a vaják. – Nem feledkezem el róla. Lehet, egyszer úgy alakul, hogy neked lesz majd segítségre szükséged. Támaszra. Egy erős vállra. Kiálts akkor, kiálts csak az éjszakába. És én eljövök.

•

A gida a lejtő bugyogó forrásoktól szivacsos, páfránnyal sűrűn benőtt szélén feküdt kiterülve; üveges szemmel bámulta az eget. Milva hatalmas kullancsokat látott az állat halványszürke hasfalába mélyedni.

– Más vért köll keressetek, bogarak – mormolta, míg feltűrte a ruhaujját, és előhúzta a kését. – Mer ez má kihűlőbe van.

Gyakorlott, fürge mozdulattal végighasította az állat bőrét a szegyétől egészen a végbélnyílásáig, ügyesen vezetve el a pengét a genitáliák körül. Óvatosan szétválasztotta a zsírszövetet, egészen a könyökéig vérben ázva; elmetszette a nyelőcsövet, kifordította az állat belsőségeit. Felhasította a gyomrot és az epehólyagot bezoárokat keresve. A bezoárok mágikus erejében nem hitt ugyan, de nem volt hiány bolondokban, akik hittek – és fizettek.

Felemelte a gidát, és egy nem messze fekvő fatörzsre fektette, a felhasított hasával a föld felé, hogy a vér kicsuroghasson. A kezét egy páfránycsomóba törölte.

Leült a zsákmánya mellé.

– Te megszállott, bolond vaják – mondta halkan a százlábnyira a feje fölött függő brokiloni fenyők koronáit bámulva. – Megindúsz Nilfgaardba a jánykádér. Megindúsz a világ végire, ami lángokba áll, és még arra se gondótál, hogy magaddal vigyél valami élelmet. Tudom én, hogy van kiér élned. De hogy mibő van-e?

A fenyőfák persze semmit sem fűztek a monológjához, félbe se szakították.

– Én azt mondom – folytatta Milva a vért piszkálva a körme alól késével –, semmi esélyed sincsen, hogy visszaszerezd a kisasszonkádat. Nem fogsz te elérni nemhogy Nilfgaardba, de még a Jarugáig se. Én azt mondom, nem jutsz te el még Soddenig se. Én azt mondom, halál van neked megírva. Rá van írva arra a makacs képedre, az néz vissza azokbó az ocsmány szemeidbő. Utolér a halál, te bolond vaják, hamar utánad kap. Na, de ennek a gidácskának hála legalább nem éhhalálod lesz. Talán meg az is valami. Én azt mondom.

•

A fogadóterembe lépő nilfgaardi nagykövet láttán Dijkstra titokban felsóhajtott. Shilard Fitz-Oesterlennek, Emhyr var Emreis császár követének szokásában állt a diplomácia nyelvén folytatni a beszélgetéseit, és imádott dagályos nyelvi torzszüleményeket szőni a mondataiba, melyeket csak a diplomaták és a tanult emberek érthettek. Dijkstra az oxenfurti egyetemen tanult, és noha nem szerzett magiszteri címet, ismerte a pöffeszkedő egyetemi zsargon alapjait. Mégsem használta szívesen, mert a lelke mélyén nem szenvedhette a fényűzést és a mesterkélt ceremoniálé bármi formáját.

– Üdvözlöm, excellenciás uram.

– Gróf úr – hajolt meg szertartásosan Shilard Fitz-Oesterlen. – Ah, bocsásson meg, kérem. Mostanra talán azt kellett volna mondanom: hercegi fenség? Őméltósága, a régens? Nagyságos államtitkár úr? Becsületemre mondom, tekintetes uram, hogy a méltóságok úgy záporoznak Önre, hogy valóban nem tudom, hogyan titulálhatom, hogy a protokoll ellen ne vétsek.

– Legjobb lesz az „ő királyi felsége” – felelte szerényen Dijkstra. – Hisz tudja őexcellenciája, hogy az udvar teszi a királyt. Bizonyára az a tény sem ismeretlen Ön előtt, hogy ha azt kiáltom: „Szökellni!”, a tretogori udvar úgy kérd vissza: „Milyen magasra?”.

A nagykövet tudta, hogy Dijkstra túloz, de egyáltalán nem olyan roppant módon. Radovid királyfi kiskorú volt, Hedvig királynét lesújtotta férje tragikus halála, a megfélemlített, kábult, viszálykodó arisztokrácia frakciókra bomlott. Redaniában a tényleges uralmat Dijkstra gyakorolta. Dijkstra minden nehézség nélkül megszerezhetett volna magának bármi címet, amit csak akar. De Dijkstra egyet sem akart.

– Kegyelmed volt szíves hívatni – szólt egy pillanattal később a nagykövet. – A külügyminiszter megkerülésével. Minek tulajdonítsam ezt a megtiszteltetést?

– A miniszter – emelte Dijkstra a mennyezetre tekintetét – egészségi állapotára való tekintettel lemondott hivataláról.

A nagykövet komolyan bólintott. Pontosan tudta, hogy a külügyminiszter tömlöcben ül, és mivel egy gyáva idióta, kétségkívül mindent bevallott Dijkstrának a nilfgaardi hírszerzéssel való üzelmeiről már a kínzásokat megelőző eszközmustra során. Tudta, hogy a császári titkosszolgálat főnöke, Vattier de Rideaux ügynökei által szervezett hálózatot megsemmisítették, és minden szálat Dijkstra mozgatott. Azt is tudta, hogy a szálak egyenesen az ő személyéhez vezettek. De az ő személyét védte a mentelmi jog, a kötelességei pedig arra kényszerítették, hogy végigvigye ezt a játszmát. Kiváltképp azokat a különös, kódolt utasításokat követően, melyek nemrég érkeztek a nagykövetségre Vattiertől és Stefan Skellen vizsgálóbírótól, a különleges ügyek császári ügynökétől.

– Minthogy az utódja egyelőre nem került kinevezésre – folytatta Dijkstra –, rám hárul a kellemetlen feladat, hogy értesítsem arról, őexcellenciája persona non gratának nyilváníttatott Redania királyságában.

A nagykövet meghajolt.

– Sajnálatos – közölte –, hogy a nagyköveteink kölcsönös visszavonásához vezető diffedenciák oly ügyekből fakadnak, melyek hiszen közvetlenül nem érintik sem Redania királyságát, sem a Nilfgaardi Császárságot. A Császárság semmiféle ellenséges lépést nem tett Redaniával szemben.

– Eltekintve a Jaruga-torkolat és a Skellige-szigetek hajóinkat és árucikkeinket érintő embargójától. Eltekintve a Scoia’tael bandák felfegyverzésétől és támogatásától.

– Mindezek inszinuációk.

– És a császári seregek összpontosítása Verdenben és Cintrában? A fegyveres csapatok betörései Soddenban és Bruggében? Sodden és Brugge egyaránt temeriai protektorátus, mi pedig szövetségben állunk Temeriával, őexcellenciája, a Temeria ellen intézett támadások ellenünk intézett támadások. Ott vannak továbbá a közvetlenül Redaniát illető ügyek: a Thanedd szigetén kitört lázadás és a Vizimir király elleni merénylet bűntette. És a szerep kérdése, amelyet a császárság az említett eseményekben játszott.

– Quod attinet a Thanedden történt incidenst – tárta szét kezét a nagykövet –, nem kaptam felhatalmazást a véleménynyilvánításra. Ő Császári Felsége Emhyr var Emreis számára nem ismertek az Önök varázslói személyes leszámolásainak kulisszái. Fájlalom, hogy az egyebet sugalló propagandával szembeni tiltakozásunk ily elenyésző eredményre vezet. Melynek terjesztői, mint azt bátorkodom megjegyezni, nem nélkülözik Redania királysága legfelsőbb vezetésének támogatását.

– Az Ön tiltakozása meglep és rendkívüli módon megdöbbentő a számomra – mosolyodott el kissé Dijkstra. – Elvégre a császár semmi esetre sem csinált titkot abból, hogy a cintrai duquesa, akit éppen Thaneddről hurcoltak oda, az udvarában tartózkodik.

– Cirillát, Cintra királynőjét – helyesbített nyomatékosan Shilard Fitz-Oesterlen – nem hurcolták oda, hanem menedéket keresett a császárságban. Mindennek semmi köze sincs a Thanedden történt incidenshez.

– Valóban?

– A Thanedden történt incidens – folytatta rezzenéstelen arccal a nagykövet – a császárt felháborította. A Vizimir király életére törő, magányos tébolyult által elkövetett orgyilkos merénylet pedig őszinte és heves averzióját váltotta ki. Ennél is nagyobb averzióval viseltetik azonban a köznép körében terjesztett szörnyű szóbeszéd iránt, amely a Császárságban merészeli eme bűntény provokátorait felfedezni.

– A tényleges provokátorok elfogása – felelte lassan Dijkstra –, reméljük, véget vet majd a mendemondáknak. Az pedig, hogy őket elfogják és felettük törvényt üljenek, csupán idő kérdése.

– Justitia fundamentum regnorum – helyeselt komolyan Shilard Fitz-Oesterlen. – És crimen horribilis non potest non esse punibile. Kezeskedem érte, hogy Ő Császári Felsége szintén azt kívánja, hogy így történjen.

– A császárnak hatalmában áll ezt a kívánságot teljesíteni – vetette oda hanyagul Dijkstra keresztbe fonva a mellén karjait. – Az összeesküvés egyik vezetője, Enid an Gleanna, nem sokkal ezelőttig Francesca Findabair, a varázslónő, a császár kegyelméből játszik királynősdit a tündék Dol Blathanna-i bábállamában.

– Ő Császári Felsége – hajolt meg mereven a nagykövet – nem avatkozhat bele Dol Blathanna független királyságának ügyeibe, mely államot minden szomszédos hatalom elismeri.

– De nem Redania. Redania számára Dol Blathanna továbbra is Aedirn királyságának részét képezi. Még ha a tündékkel és Kaedwennel együttesen fel is osztották Aedirnt, még ha Lyriából nem is maradt lapis super lapidem, kissé korai volna eltörölni ezeket az országokat a világtérképről. Kissé korai, excellenciás uram. Azonban sem az idő, sem a hely nem megfelelő az erről folytatott vitára. Hadd uralkodjon csak egyelőre Francesca Findabair, felvirrad még az igazság napja. És mi van a többi felkelővel és a Vizimir király elleni merénylet szervezőivel? Mi van Roggeveeni Vilgefortz-cal, mi van Vengerbergi Yenneferrel? Van alapunk azt feltételezni, hogy a puccs kudarcát követően mindketten Nilfgaardba menekültek.

– Biztosíthatom arról – emelte fel a fejét a nagykövet –, hogy nem ez a helyzet. Amennyiben pedig erre kerülne sor, kezeskedem érte, hogy nem kerülik el a büntetésüket.

– Nem Önök ellen vétettek, nem az Önök feladata a büntetést rájuk kimérni. Az igazság őszinte vágyáról, mely hiszen fundamentum regnorum, Emhyr császár bizonyságot adhatna, kiszolgáltatva számunkra a bűnösöket.

– Nem vitatható el az Ön követelésének jogossága – ismerte el Shilard Fitz-Oesterlen mesterkélten gondterhelt mosollyal. – A nevezett személyek azonban nem tartózkodnak a Császárságban, primo. Secundo, még ha el is jutnának, fennáll itt egy impedimentum. Az extradíciót bírósági ítélet alapján hajtják végre, melyet ez esetben a császári tanácsnak kell meghoznia. Vegye figyelembe, méltóságos uram, hogy a diplomáciai kapcsolatok Redania részéről történő megszakítása ellenséges aktus, így bajos volna arra számítani, hogy a tanács megszavazná a menedéket kereső személyek extradícióját, amennyiben az említett extradíciót ellenséges ország követeli. Precedens nélküli volna az eset… Esetleg, amennyiben…

– Amennyiben micsoda?

– Amennyiben precedenst teremt.

– Nem értem.

– Amennyiben Redania királysága kész volna a császárnak kiadni egy alattvalóját, egy itt elfogott közönséges bűnözőt, a császárnak és tanácsának megvolna az alapja, hogy eme jó szándékú gesztust viszonozza.

Dijkstra hosszasan hallgatott, azt a benyomást keltve, hogy elszundikált – vagy gondolkodik.

– Kiről van szó?

– A bűnöző neve… – A nagykövet úgy tett, mintha az emlékeibe próbálná idézni, végül belenyúlt a dokumentumért szattyánbőr mappájába. – Elnézését kérem, memoria fragilis est… Megvan. Egy bizonyos Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach. Nem csekély súlyosságú imputációkkal illették. Gyilkosságért, dezertálásért, raptus puellae-ért, nemi erőszakért, lopásért és irathamisításért keresik. A császár haragja elől menekülve külföldre szökött.

– Redaniába? Messzire vitt az útja.

– Méltóságos uram – mosolyodott el kissé Shilard Fitz-Oesterlen –, hiszen Ön nem korlátozza az érdeklődését mindössze csupán Redaniára. Szemernyit sem kételkedem abban, hogy amennyiben a nevezett bűnözőt bármely szövetséges királyság területén fognák el, méltóságos uram tudomást szerezne arról számos… ismerőse jelentéseiből.

– Mit mondott, hogy is hívják azt a gazembert?

– Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach.

Dijkstra hosszasan hallgatott, úgy téve, mintha az emlékeiben kutakodna.

– Nem – szólt végül. – Senkit sem fogtak el, aki ezt a nevet viselné.

– Valóban?

– Az én memóriám nem szokott fragilis lenni ilyen kérdésekben. Sajnálom, excellenciás uram.

– Én szintúgy – felelte fagyos hangon Shilard Fitz-Oesterlen. – Különösen azon okból, mert az elkövetők kölcsönös extradíciójának végrehajtása e körülmények fényében nem tűnik lehetségesnek. Nem terhelem tovább kegyelmedet. Jó egészséget és további sikereket kívánok.

– Én szintúgy. Ég Önnel, excellenciás uram.

A nagykövet néhány komplikált, szertartásos meghajlást elvégezvén távozott.

– Csókold meg a sempiternum meám, te dörzsölt disznó – morogta Dijkstra, és összefonta karjait a mellén. – Ori! Gyere elő!

A hosszasan visszatartott krákogástól és köhécseléstől kivörösödött titkár előbukkant a függöny mögül.

– Vajon Filippa még mindig Montecalvóban csücsül?

– Igen, khmm, khm. Ott vannak vele Laux-Antille, Merigold és Metz kisasszonyok is.

– Egy vagy két napon belül kitörhet a háború, pillanatokon belül lángokba borul a jarugai határvonal, ezek meg bevették magukat valami várba a vadonban! Fogj egy tollat, írd. Szerelmetes Filem… A fenébe!

– Azt írtam: „Drága Filippa”.

– Remek. Írd tovább. Talán érdekelhet Téged, hogy azt a csodabogarat a tollas sisakban, aki legalább olyan rejtélyes módon tűnt el Thaneddről, mint ahogyan megjelent, Cahir Mawr Dyffrynnek hívják, és Ceallach sénéchal fia. Nevezett különös szerzetet nem csak mi keressük, hanem, mint kiderült, Vattier de Rideaux titkosszolgálata és annak a szukafattya…

– Filippa kisasszony, khmm, khm, nem kedveli az efféle szavakat. Azt írtam: „annak a söpredék”.

– Legyen. Annak a söpredék Stefan Skellennek az emberei is. Éppolyan jól tudod hiszen, mint én, drága Filippa, hogy Emhyr hírszerzése csak azokat az ügynököket és emisszáriusokat keresi ilyen szorgosan, akik esetében Emhyr megesküdött, hogy forró zsírban fogja őket megfüröszteni. Azoknak, akik ahelyett, hogy a parancsot végrehajtották vagy meghaltak volna, elárulták, és a parancsot nem hajtották végre. A dolog meglehetősen furcsán fest tehát, hiszen biztosak voltunk abban, hogy ennek a Cahirnak a parancsai Cirilla hercegkisasszony foglyul ejtésére és Nilfgaardba való eljuttatására vonatkoztak. Új bekezdés. A különös, ámde megalapozott gyanút, melyet ez az ügy ébresztett bennem, illetve a némiképp meglepő, ám nem minden rációt nélkülöző elméletet, amelyre jutottam, szeretném négyszemközt megvitatni veled. Mély tisztelettel üdvözöl et cetera, et cetera.

•

Nyílegyenesen délnek indult, először a Szalag partján, a Tűzirtásokon keresztül, aztán, amint a folyón átkelt, pihe-puha, élénkzöld szőrmohaszőnyeggel benőtt nyirkos szorosokat követve. Úgy gondolta, hogy a vaják, aki nem ismerte olyan jól a terepet, mint ő, nem fogja megkockáztatni az átkelést az emberek partjára. Átvágva a folyó Brokilon irányába görbülő, hatalmas kanyarulatát, volt esély rá, hogy a Ceann Treise zúgó környékén beérje. Gyorsan és pihenők nélkül utazva még arra is volt esélye, hogy megelőzze a férfit.

A pintyek nem tévedtek, amikor énekeltek. Láthatóan felhősödött az ég délen. Nehéz és sűrű lett a levegő, a szúnyogok és a böglyök kivételesen erőszakossá és elviselhetetlenné váltak.

Amikor elérte a még zöld mogyorótól roskadozó bokrokkal és csupasz, feketés varjútövissel benőtt mocsaras rétet, megérezte, hogy van ott valaki. Nem hallotta. Megérezte. Tudta hát, hogy tündék azok.

Megállította a lovat, hogy a bozótosban rejtőző íjászoknak legyen alkalmuk alaposan megnézni őt maguknak. Visszafojtotta a lélegzetét is. Abban a reményben, hogy nem forrófejűekbe futott bele.

A ló farán átvetett gida fölött légy zümmögött.

Neszezés. Halk füttyszó. Visszafütyült válaszul. A Scoia’tael szellemként bukkant elő a cserjésből, Milva pedig csak ekkor lélegzett fel szabadon. Ismerte őket. Coinneach Dé Reo kommandójához tartoztak.

– Hael – mondta a lóról leszállva. – Que’ss va?

– Ne’ss – felelt szárazon egy tünde, akinek a nevére nem emlékezett. – Caemm.

Nem messze tőlük, egy tisztáson táboroztak a többiek. Legalább harmincan voltak, többen, mint ahány főt Coinneach kommandója számlált. Milva csodálkozott. Az utóbbi időben a Mókusok egységei inkább apadtak, mint nőttek. Az utóbbi időben a kommandók, amikkel találkozott, kivérzett, lázas, a nyeregben és a lábukon megmaradni alig-alig képes rongyosok csapatai voltak. Ez a kommandó más volt.

– Cead, Coinneach – üdvözölte a közeledő parancsnokot.

– Ceadmil, sor’ca.

Sor’ca. Húgocska. Így hívták azok, akikkel barátságban volt, amikor szerették volna a tiszteletüket és rokonszenvüket kifejezni. És azt, hogy hiszen sokkal, de sokkal több telet megéltek nála. Kezdetben csak Dh’oine, ember volt a tündék számára. Később, amikor már rendszeresen segítette őket, azt mondták rá: Aen Woedbeann, „erdei fehérszemély”. Ennél is később, amikorra jobban megismerték, a driádok nyomán Milvának, Kányának nevezték. A valódi neve, amelyet a legközelebbi barátai előtt hasonló gesztusaik viszonzásaképpen felfedett, nem jött az ajkukra. Úgy ejtették: „Mear’ya”, árnyalatnyi grimasz társaságában, mintha csak az ő nyelvükön nem épp a legszebb képzetek társulnának hozzá. És azonnal áttértek a „sor’ca”-ra.

– Merre tartotok? – nézett körbe figyelmesebben Milva, de továbbra sem akadt meg a szeme se sebesültön, se betegen. – Nyócmérföldre? Brokilonba?

– Nem.

Tartózkodott a további kérdésektől; túlságosan is jól ismerte ahhoz őket. Elegendő volt néhány pillantást vetnie a rezzenéstelen, megkeményedett vonásokra, a tüntető, túlzott nyugalomra, amellyel a felszerelést és a fegyvereket rendezgették. Elég volt egyetlen figyelmes pillantás a feneketlen mélységű szemekbe. Tudta, hogy harcba indulnak.

Dél felé elsötétült az ég, felhők gyülekeztek.

– És te merre tartasz, sor’ca? – kérdezte Coinneach, aztán gyors pillantást vetett a lovon átvetett gidára, és halványan elmosolyodott.

– Délnek – józanította ki hűvösen a férfit. – Drieschot felé.

A tünde arcáról elszállt a mosoly.

– Az emberek partján?

– Legalábbis Ceann Treise-ig – vonta meg a vállát a lány. – A zúgóknál bizonyára visszamegyek a brokiloni oldalra, mer…

Megfordult, amint meghallotta a lovak horkanásait. Újabb Scoia’tael csatlakozott a már így is szokatlanul népes kommandóhoz. Ezeket az újonnan jötteket még közelebbről ismerte Milva.

– Ciaran! – kiáltott fel halkan, nem is leplezve döbbenetét. – Toruviel! Mit csinátok ti itt? Alighogy kivezettelek titeket Brokilonba, ti meg megin…

– Ess’creasa, sor’ca – felelte komoly hangon Ciaran aep Dearbh. A tünde fejét borító kötés foltos volt a szivárgó vértől.

– Így kell lennie – ismételte utána Toruviel. Óvatosan szállt le a lóról, hogy felkötött karjának ne eshessen baja. – Híreket kaptunk. Nem vesztegelhetünk Brokilonban, amikor minden íj számít.

– Ha én ezt tudhattam vóna – biggyesztette le ajkát a lány –, nem törtem vóna magam értetek. Nem vittem vóna vásárra a bőröm az átkeléskó.

– A híreket tegnap éjjel kaptuk – magyarázta halkan Toruviel. – Nem tehettük… Nem hagyhatjuk ilyen percben magára a fegyvertársainkat. Nem tehetjük, értsd meg, sor’ca.

Az ég egyre inkább beborult. Milva ezúttal tisztán hallotta a távoli égzengést.

– Nem menj délre, sor’ca – szólt Coinneach Dé Reo. – Közeleg a vihar.

– Há mi a csodát tehet velem… – A lány elhallgatott, figyelmesebben nézett a tündére. – Aha! Hát akkó ilyen híreket kaptatok? Nilfgaard, igaz? Átkelnek a Jarugán Soddennél? Lecsapnak Bruggére? Ezér indútok?

A tünde nem válaszolt.

– Az, mint Dol Angrába – nézett a lány a férfi sötét szemébe. – A nilfgaardi császár megin arra használ bennetek, hogy az embereknek tűzzel-vassal főfordulást csinájatok a hátországba. Később meg majd békét köt a császár a királokkal, titeket meg levágnak egy szálig. Ebbe a tűzbe, amit szítatok, ti is el fogtok emésztődni.

– A tűz megtisztít. És megedz. Át kell menni rajta. Aenyell’hael, ell’ea, sor’ca? A ti nyelveteken: tűzkeresztség.

– Kedvesebb nekem a másmilyen tűz – akasztotta le Milva a gidát, és a tündék lába elé, a földre vetette. – Az olyan, ami a nyárs alatt pattog. Nesztek, hogy menetelés közbe el ne gyengítsen az éhség. Nekem már nem köll.

– Nem mész délre?

– De megyek.

Megyek, gondolta magában, és gyorsan megyek. Figyemeztetnem köll azt az eszement vajákot, előre figyelmeztetnem köll arra, micsoda zűrzavarba keveredik. Vissza köll fordítanom.

– Ne menj, sor’ca.

– Haggyá nekem békét, Coinneach.

– Vihar közeleg délről – ismételte a tünde. – Hatalmas förgeteg jön. És hatalmas tűz. Rejtőzz el Brokilonban, húgocskám, ne menj délre. Eleget tettél értünk, többet már nem tehetsz. És nem is kell. Nekünk muszáj. Ess’tedd, esse creasa! Itt az időnk. Ég veled.

Nehéz és sűrű volt a lég.

•

A teleprojekciós varázsige bonyolult volt; közösen kellett kimondaniuk, egyesítve tenyereiket és gondolataikat is. Még így is kiderült, hogy pokolian nagy erőfeszítést igényel. Merthogy a távolság sem volt csekély. Filippa Eilhart csukott szemhéja megremegett, Triss Merigold zihált, Keira Metz magas homlokán verejtékcseppek ütköztek ki. Csak Margarita Laux-Antille arcán nem mutatkozott jele a fáradtságnak.

A gyéren megvilágított teremben hirtelen nagy világosság gyúlt, a falak sötét faburkolatán villanások mozaikja perdült táncra. A kerek asztal fölött opálos ragyogással izzó gömb jelent meg a levegőben. Filippa Eilhart elskandálta az ige befejezését, a gömb pedig leereszkedett vele szemben, az asztal köré állított tizenkét szék egyikére. A gömb belsejében homályos alak jelent meg. Remegett a kép, a projekció nem volt kimondottan stabil. De hamarosan egyre kivehetőbbé vált.

– Mi a rosseb – morogta Keira Metz, és megtörölte a homlokát. – Hát ezek ott Nilfgaardban nem ismerik se a glamarye-t, se a szépítő varázslatokat?

– Szemmel láthatóan nem – súgta oda a szája sarkából Triss. – Talán a divatról se hallottak még soha.

– Ahogyan olyasvalamiről sem, mint a smink – jegyezte meg halkan Filippa. – De most csitt, lányok. És ne bámuljátok úgy. Stabilizálnunk kell a projekciót, és üdvözölnünk a vendégünket. Erősíts meg, Rita.

Margarita Laux-Antille megismételte Filippa igéjét és mozdulatait. A kép néhányszor megremegett, elvesztette homályos imbolygását és természetellenes fényét, a kontúrok és színek kiélesedtek. A varázslónők most még alaposabban megnézhették maguknak az alakot az asztal túloldalán. Triss az ajkába harapott, és sokatmondóan odakacsintott Keirának.

A kivetített nőalaknak sápadt, ragyás arca volt, fakó és kifejezéstelen szeme, keskeny, szederjes szája és kicsit kampós orra. Különös és kicsit gyűrött, kúp alakú kalapot viselt. A puha karimája alól fekete, nem különösebben frissnek látszó hajzat hullt alá. A vonzerő teljes hiányát és az elhanyagoltság érzését a bő és formátlan, vállrészén foszlott ezüst cérnával kivarrt fekete köntös tette teljessé. A hímzés a félholdat ábrázolta csillagok gyűrűjében. Ez volt a nilfgaardi varázslónő egyetlen éke.

Filippa Eilhart felállt, próbálva nem túlságosan előtérbe helyezni ékszereit, csipkéit és dekoltázsát.

– Tiszteletre méltó Assire asszony – szólt. – Üdvözlünk Montecalvóban. Roppant örömünkre szolgál, hogy úgy döntöttél, elfogadod a meghívásunkat.

– Kíváncsiságból tettem – válaszolta meglepően kedves és dallamos hangon a nilfgaardi varázslónő, ösztönösen megigazítva a kalapját. Sárga foltokkal pettyezett, sovány keze volt; nyilvánvalóan rágta töredezett, hullámos körmeit.

– Kizárólag kíváncsiságból – ismételte –, melynek következményei egyébiránt végzetesnek bizonyulhatnak a számomra. Magyarázatot kérek.

– Haladéktalanul rá is térek – intett a fejével Filippa, jelt adva a többi varázslónőnek. – Előbb azonban hadd legyen szabad előhívnom összejövetelünk további résztvevőinek projekcióját, és bemutatnom őket egymásnak. Egy pillanat türelmet kérek.

A varázslónők ismét összekulcsolták kezeiket, közösen újrakezdték az inkantációt. A teremben a levegő felcsendült, akár a kifeszített drót, a mennyezet kazettái alól ismét szikrázó köd folyt alá az asztalra, villódzó árnyakkal töltve meg a teret. Három szabadon maradt szék felett egy-egy lüktetve ragyogó szféra tűnt fel, a szférák belsejében emberalakok körvonalai sejlettek fel homályosan. Elsőként Sabrina Glevissig jelent meg kihívóan dekoltált, türkizkék ruhában, melynek hatalmas azsúrozott állógallérja gyönyörű keretbe foglalta ondolált, briliáns diadémmal átfogott fürtjeit. Mellette Sheala de Tancarville projekciója bontakozott ki a ködös fényből gyöngyökkel kihímzett, fekete bársonyokban, ezüstróka boába tekert nyakkal. A nilfgaardi varázslónő idegesen nyalta meg keskeny ajkát. Várd csak ki Francescát, gondolta magában Triss. Ha meglátod Francescát, te fekete patkány, a szemed is kiesik majd a gödréből.

Francesca Findabair nem okozott csalódást. Sem bikavérszínű, remekbe szabott ruhájával, sem elismerésre méltó frizurájával, sem rubin nyakékével, sem tündemódra erősen kihúzott őzszemével.

– Üdvözlöm a jelenlévő hölgyeket – szólt Filippa – Montecalvo várában, ahová bátorkodtam meghívni benneteket bizonyos nem éppen bagatell ügyek megvitatása céljából. Szívből sajnálom, hogy csupán teleprojekció formájában találkozunk. A közvetlen találkozást azonban nem tette volna lehetővé sem az idő szűkössége, sem a minket elválasztó távolság, sem a helyzet, amelyben valamennyien találtuk magunkat. Filippa Eilhart vagyok, e vár úrnője. A találkozó kezdeményezőjeként és háziasszonyaként hadd mutassam be egymásnak a jelenlévőket. Tőlem jobbra Margarita Laux-Antille, az arethusai akadémia rektora foglal helyet. Tőlem balra: Triss Merigold Mariborból és Keira Metz Carrerasból. Tovább haladva, Sabrina Glevissig Ard Carraighból. Sheala de Tancarville, aki Creydenből, Kovirból érkezett. Francesca Findabair, akit Enid an Gleanna néven is ismernek, ez idő tájt a Virágok Völgyének uralkodónője. És végül Assire var Anahid Vicovaróból, a Nilfgaardi Császárságból. Most pedig…

– Most pedig búcsúzom!