FEJŐS ÉVA

MEGHALNI ÉRTED

Copyright © Fejős Éva, 2024

©Erawan Könyvkiadó, 2024

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítókép: Freepik.com

Itt találod a kiadónkat, webshopunkat: https://erawan.hu

Erre a címre írhatsz nekem (Fejős Évának) e-mailt: fejoseva@fejoseva.com

Elérhetőségem a Facebookon: www.facebook.com/fejoseva1

Instagram @fejoseva

TikTok: @fejoseva

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-65-2

A történet minden szereplője költött személy, a helyszín viszont létezik. Huahin az egyik kedvenc thaiföldi városom, idén januárban ott, a tengerparton, a lovakat nézve, a pálmafák árnyékában találtam ki: mi lenne, ha egy magyar szereplőm egy thai regényhős bőrében ébredne? És lőn.

Fejős Éva

ROLAND

– Ne! Még ne!

– Muszáj mennem. Tudod jól, hogy amikor hívnak, mennem kell.

– Még egy kicsit maradj!

A tököm kivan ettől a tapadástól. Miért kell mindig mindent elrontani?

Ha valaki kamaszkoromban azt mondja nekem, hogy ilyen nehéz lesz a jó nőket lerázni, hát egy jót röhögök. De ez a helyzet. Ragadnak rám, mint a legyek, minden beképzeltség nélkül. A tapadástól a hideg kiráz. Pedig eddig minden jól ment, nagyjából.

Inez egy hihetetlenül menő kis influenszerjelölt, és interjút készített velem, aztán ez a vége. Huszonegy-két éves, és itt könyörög, hogy maradjak.

De hát az élet zűrös, még így, a harminchatodik évemben is, és egyáltalán nem tudok békés, nyugodt kikötőt találni magamnak. Nem is akarok, a tapasztalataim alapján.

– Figyelj, tényleg muszáj indulnom! – simítok végig az arcán. Elkapom és megcsavarom az egyik hullámos, sötét hajtincsét, mélyen a szemébe nézek, amitől itt a vég. De ígéretet is kiolvas belőle.

Egyébként zöldesbarna a szemem, néha sárgás, néha egészen sötétbarna. Az utóbbi jelenti az ígéretet.

Hogy most milyen színű épp a szemem, azt nem tudom.

Inez bájos lány, mindent bedob, amije csak van, és kellemes volt vele a délután.

De hamarosan eljön az este, és azt nem fogom itt tölteni.

– Visszajössz? – kérdi.

– Nem tudom – áltatom. De már tudom, hogy nem.

Nem viselem jól, amikor valaki már az első találkozás után jogot formál rám.

Annál én sokkal nehezebb eset vagyok, mint hogy egy ilyen kérdés után bármilyen ígéretet tegyek.

Valamivel később a motoromon ülök, és érzem, ahogy a hűs tavaszi szellő tisztára sikálja a gondolataimat.

Olyan könnyű vagyok, mintha nem is lenne testem.

Köszi, Inez.

Az otthonom egy kívülről lepattant, de belül, mondjuk úgy, elég jól felszerelt lakóhajó a Dunán. Állandó kikötési engedéllyel. Egykor hajó volt, most a lakásom, és nem szívesen gondolok rá, kikkel kellett bratyiznom ahhoz, hogy megkapjam az engedélyeket. Felgurulok a hídra. Hídnak nevezem, de egy masszív stég, ami bevezet a hajó belsejébe. Ez egyébként nem úszóház, mint amiket a hollandoknál lehet látni, hanem egy igazi hajó, amiről várost lehetett nézni, születésnapi vacsorát foglalhattak kisebb társaságok, és még élő zenét is hallgathattak, míg fel-le ringatóztak a Dunán. Lelakott állapotban vettem meg, és kívül nem is szépítgettem nagyon, legfeljebb a dekket – azonban belül minden nagyon fasza, egy igazi okoshajó: immár napelemes, víztisztítós, modern kéró. Bent járt már néhány nagyhal, és mind meg akarta venni tőlem, de nem eladó. A gépház mellett leparkolok, aztán irány a nappali. Innen és a hálóból nyílik a teraszom, ami a Dunára néz. Mondhatom, hogy alattam van az egész Római-part. A vízi hotelem egyetlen negatívuma a nyári szúnyoginvázió. De ezen az évnek ebben a szakában még nem kell mérgelődnöm.

Ledobom a farmeremet. Holnap jön Marcsi, a takarítónő. És pénteken is. Sokkal szívesebben fizetek neki, és engedem be reggel hétkor, majd elhúz délután háromkor, mint hogy egy szerelmes csaj becuccoljon ide, még ha netán rendszerető is. Bár ezekre a huszonéves lányokra a tapasztalataim szerint nemigen jellemző a rendszeretet.

Mindegy.

Nem vagyok alkalmas az együttélésre. Fogjuk rá, hogy próbáltam, de nem megy.

Az életben sokkal több ajándékot kapsz, ha egyedül utazol. Én ilyen szólista vagyok, aki mellett mindig vannak nők, de elköteleződésről szó sem lehet.

A fürdőszobába megyek.

Szeretek a saját, normális zuhanyom alatt állni, és ott felfrissülni. Inezkének ugyan van valami kacifántos fürdődézsája, amit egy szponzortól kapott, de eszem ágában sem volt belemászni.

Felfrissülök, utána a tükör előtt megtörülközöm. A tükör hatalmas, és jól látom benne magam, az izmaimat.

Nem iszom, nem dohányzom, sportolok, van saját TikTok-profilom, van véleményem, és bármiről tudok beszélgetni pár percet. A legtöbbet persze a munkámról kell, ami néha kellemes, máskor nyomasztó, és ha sztorizom valamelyikről egy társaságban – már amiről lehet –, akkor percek alatt én vagyok a figyelem középpontjában.

Pólóban és alsógatyában leülök a nappalimban, szemben velem a Duna, de a panorámaablakok előtt ott a nagyképernyős tévém, amin általában csak azokat a műsorokat nézem meg, amikben szerepelek, egyébként természetesen netflixezem. Most bekapcsolom, hogy jöjjön egy kis háttérzene. Sötétedik odakint, ilyen ez a tavaszelő. Már mindjárt itt az igazi tavasz, az évszakom. Aki motorozik, tudja, miért. A döglesztő nyarat nem csípem, akkor már inkább jöjjenek a mínuszok – de a tavasz és az ősz nagyon rendben van.

A tabletemen szerkesztem meg a videót, egy kis ízelítő a napomból. Mármint a munkarészéből, amit lehet. Egy odaút a helyszínre, egészen lehúzós sztori, két szomszéd összeverekedett a kocsmában, aztán egyikük leszúrta a másikat. Életvédelmi nyomozóként, mint az osztály vezetőjének, ott a helyem a gyilkossági helyszíneken. Na persze nem mindegyiken. Itt az áldozat kórházban van, csekély a sansz rá, de lehet, hogy megmentik. Az odautat videóztam, a kocsma bejáratát, pár csikket, üres poharakat, egy kabátot, aztán az elkövetőt hátulról, ahogy beültetik a kollégáim a kocsiba. Ezekből összevágok a TikTokon egy elég nyomasztó, de pörgős videót, sötét szűrővel, és alámondom, hogy mikor mi történik. Ráeresztem az elejére az It’s a sin-t, egy dalt, ami már afféle ismertetőjelem, aztán beszélni kezdek.

– Kora délután kaptunk bejelentést egy kocsmai dulakodásról, amelynek végén az egyik verekedő egy kést bökött az áldozat mellkasába. – A TikTokon nem feltétlenül nyomok szakzsargont, minek? Ha nem beszélnék érthetően, akkor nem is követnének több százezren. – Az üzletvezető hősiesen lefogta két vendéggel az elkövetőt, miután hívták a mentőket és minket. Ilyet csak akkor csináljatok, ha nektek is van segítségetek, mert könnyen kaphatott volna a tulaj is egy bökést, ha még ketten nem állnak mellé…

Blablabla… Gyorsan lenyomom, már csak két mondat. Újra fel kell mondanom, mert többet dumálok, mint a videó hossza, aztán, amikor már elégedett vagyok vele, eleresztem. Közlés, menjen!

Ebben a pillanatban kezd rezegni a telefonom.

Bazmeg, Inez! Hát nem. Nem veszem fel.

IDA

– Hát aztán mikor jöttök haza? – Nem kellett volna ezt a kérdést feltennem, pontosan érzem.

De hogyan parancsolhatnék magamnak? Már két éve nem láttam a fiamat, nemhogy az unokáimat. A kicsi, Máté pontosan kétéves volt tavaly karácsonykor, amikor hazalátogattak. Azóta már egy igazi nagyfiú, és én, aki itthon vagyok, lemaradok a fejlődéséről, a mosolyáról, a csintalanságáról.

– Hogy érted, hogy haza? – mosolyog bele a fiam a telefon kamerájába.

– Hát ide, mihozzánk. Itt van a hazád! – mondom, vagy kérdezem, ki tudja. – Amióta azoknál a kutyaevőknél vagytok…

– Nem esznek kutyát! – kúszik be a képbe Enikő mosolyogva, és valószínűleg látja magát is, mert igazgatni kezdi nagy hajkoronáját, göndör, szőkés fürtjeit. – Ez már városi legenda.

– Jó, hát akkor kígyót.

– Azt sem. Tücsköt-bogarat még csak-csak… – neveti el magát Zsolt. – De majd úgyis meglátod.

– Én? Soha!

Aztán nézem a gyerekeket, épphogy itt a rügyezés, ezek meg egy szál pólóban, mezítláb futkosnak.

– Húsvétra csak hazajöttök, nem? – kérdezem reménykedve. Újra Zsolt feje bukkan fel a telefonban.

– Van egy meglepink, anyukám!

– Na, akkor csak hazautaztok!

– Nem, édesanyám. Nem tudunk hazajönni, mert Enikő is megkapta a munkavállalási engedélyét, az állással együtt.

– Ő is munkát kapott Thaiföldön?

Sóhaj. Bent tartom. Nem engedem ki. Soha.

Ez az én gyerekem, aki itt bazsalyog? Most közli, hogy örökre kint fognak élni, vagy mi a nagy feneség?

– Igen. Ő lesz az orvos-igazgatója a Huagran Nemzetközi Kórháznak.

– Hua…? Huahinen, ahol laktok?

– Igen.

– De hiszen úgy volt, hogy neked már csak másfél éved van kint, és visszajöttök!

Csend. Szakítani lehetne a csöndet. Enikő kisurran a képből, Máté jön oda integetni.

– Enikő jelenleg egy évre kapta a megbízatást – mondja végül a gyerekem. – Nekem is leketyeg még majd a 2025, aztán csak visszajövünk Európába.

– Azaz Magyarországra. Ha ezt még Európának veszed – pontosítom a fiamat. – És akkor most valami ferdeszemű bébicsősz fogja felügyelni a gyerekeiteket, és eteti majd őket kígyóval-békával?

– Szóval, a helyzet az, anyám, hogy merénylet készül ellened.

– …

– Arra gondoltunk, hogy kijöhetnél hozzánk, amolyan igazi nagyinak.

– …

Ezek vajon normálisak?!

– Már ki is néztem a repjegyedet.

– ???

Ezek valóban nem normálisak! Hogy gondolják ezt, hiszen még sosem mozdultam ki az országból. A várost se nagyon hagytam el.

– Együtt ünnepelhetjük a húsvétot!

Az egész család ott mosolyog a telefon kijelzőjén, mint valami násznép. El fogom küldeni őket a fenébe ezért a rossz viccért.

– Na de tényleg, mami – húzza maga elé a telefont Enikő. – Remekül éreznéd magad, a két gyerek megfiatalítana, egyébként is ovi meg suli van, nem kell folyton a gyerekekkel lenned, napközben lesétálhatnál a tengerpartra, lennének új barátaid…

– Na jól van, most már elég legyen. Még sosem jártam külföldön! – A saját hangom csak úgy dörren a fülemben. Vajon most kiabálok? Vagy csak felerősíti a fülem a hangomat? És miről beszél? Tengerpart?? Pont engem érdekelne a tengerpart, engem, aki Debrecenben születtem, itt is nőttem fel, és tengert legfeljebb akkor nézek, amikor az Álomhajót adja a tévé?! – És nem is tervezem! Még hogy repülőre üljek, igaz, na azt szeretnétek, hogy megálljon a szívem? Igen?

– Ugyan már! Ne nevettess! – A fiamnak van képe mosolyogni. – Te olyan vagány vagy, anyám!

– És vén, mint az országút! Főleg ahhoz, hogy ilyen hülyeségeket hallgassak! Szívgyógyszert szedek, elfelejtettétek?

Tényleg, el is felejtettem már napok óta bevenni. A beszélgetés után bepótolom.

– Az tulajdonképpen magnézium, és Aszpirin protect – csiripel közbe Enikő, és mindkét kezével a haját sodorgatja, mintha ideges lenne.

– De nekem szívgyógyszerként írta az orvosom! Aki belgyógyász! És egy kicsit kardiológus is!

Akadozva sóhajtok. Még az orvosomat is felülbírálja a menyem. És ők valóban fájdítják a szívemet, ezek a fiatalok. Kitalálnak nekem valami őrültséget, amibe bele is halhatok.

– Rendben, anyám, de nem vagy öreg. Hetvenhét az manapság nulla.

– Hetvenhat! – hőbörgök.

– Na látod. Ha még csak hetvenhat, akkor már most itt lenne a helyed.

– Nem voltam már vagy… – gondolkodom el, majd egy bólintás után folytatom – öt éve Budapesten.

– Nem is Budapestre szól a jegyed! Hanem Bangkokba.

– Elég a hülyülésből, fiam. Nekem még egy vonatjegyet se küldjél!

Ez a gyerek megbuggyant. Mit képzel, mégis?

– Meg aztán mit csinálnék én ott?

– Egy kis ebédet. Néha. Meg elhoznád a gyerekeket az óvodából, iskolából, vigyáznál rájuk, amíg hazaérünk.

– …

– Együtt lehetnénk.

Ó, jézusistenem.

– Megőrültetek? – kérdem. – Teljesen megőrültetek?

Egy fél órával később még mindig a konyhában ülök, két szívgyógyszer – Enikő szerint csak Aszpirin – után egy hideg vizes borogatással próbálom magam életben tartani.

Még ilyen ökörséget!

Nem léptem ki a városomból már öt éve. Azóta az emlékezetes karácsony óta nem hagytam el a várost, és bizonyossággal mondhatom, hogy azt is megbántam már ezerszer.

Itt ez a ház, öreg, mint az országút, tele emlékekkel, itt a kert, a nyári konyhában ott növekszenek a palánták, amiket el kell majd ültetni, hogy idén is legyen édes paradicsom, répa, ha meg nem zabálják a lótetűk, mint tavalyelőtt. Lesz hagyma, petrezselyem, paprika, lesz sárgabarack és meggy is, abból főzöm a lekvárt – ha megélem. A fene tudja.

És akkor most azt akarják, hogy elutazzak egy gyanús, koszos helyre, egy rémisztően megbízhatatlan járművön, ahol bizonyára a vécéajtót sem tudnám kinyitni, és aztán ott lakjak másfél évig, ahol kutyákat meg kígyókat zabálnak ferdeszemű ázsiaiak. Hát ebből nem esznek.

Máskülönben az unokáimat már másfél éve nem láttam.

Máté elmúlt három, Eliza meg a hetedik évében jár. Elizával, aki nekem csak Lizácska, még jutott egy-két nagymamás év, mielőtt Zsoltinak jött az a bekattanása, és elfogadta a világvégi állásajánlatot.

Ideje borogatást cserélnem. Nem is tudom, hová tegyem, a homlokomra-e. Vagy a szívemre.

INEZ

– Hogyan indult a napom? Nézzétek, készítettem egy könnyű reggelit, egy kis zabpehely, gyümölcs, mellé két főtt tojás, de csak a fehérjét ettem meg.

A kezemben tartom a telefont, és a megszerkesztett videóra rámondom a szöveget. Klikk a közzétételre, és szabad vagyok, mint a madár!

Ebbe a nagy szabadságba csak az a faszkalap rondíthatott bele. De ennek persze megvan az előzménye.

– Hárman maradtatok versenyben, mára csak ketten vagytok – tájékoztatott a magazin főszerkesztőjének asszisztense (értsd: titkárnő), aki egyébként a gyerekkori barátnőm, és tényleg bennfentes információt árult el nekem egy citromos málnakoktél mellett.

– Biztos Heli az – legyintettem bosszúsan. Heli egy nálam is fiatalabb influenszer, aki a rúzsokon kívül nem ért túl sok mindenhez, mégis mindent vele reklámoznak a cégek, még a pisiseknek szóló gyümölcsteákat is.

– Tévedsz – rázta a fejét Lilla. – Egy pasiról van szó.

– Pasi? – kerekítettem el a szemem. A férfi influenszerekről megvan a véleményem. Ott van például az a csávó, aki mindig fürdőgatyában mutogatja magát különböző tengerpartokon, és kínlódik, hogy szponzort találjon, el is játssza, hogy cégek finanszírozzák az utazásait, de közben a bútorgyáros biszex pasija tartja el. Vagy egy másik srác, aki híres élsportoló volt, de a szavakkal elég sokat küzd, és az még nagyobb kihívás számára, hogy ezekből mondatokat varázsoljon. Vagy az egykori tűzoltó, aki most megmentendő macskákért megy fel a fákra, ő jó fej, de nehogy már megelőzzön, én fősulira járok, tehát valójában képzett kommunikációs szakember leszek, és már vagyok is egy kicsit, mert bár csak jövőre lesz papírom róla, már egy csomó mindent csináltam, ami mind-mind a kommunikáció szak tananyaga, én pedig magamtól jöttem rá és próbáltam ki, mielőtt még tanultam volna róla. Van egy saját mini PR-cégem, ahol magamat adom el, és hetente öt videót készítek! Velem reklámoztatják a legújabb lazacos krémet, a macskakaját, egy erotikus könyvsorozatot, hajra mindenféle anyagot és hajszárítót, egy matracos cég arca is vagyok, szóval ne már, tiszta sor volt, vagyis egészen biztos voltam benne, hogy én fogom megnyerni a lap által meghirdetett influenszerversenyt! Szavazásos versenyt, ráadásul!

– Igen – tette le a poharát. Rám bámult, és kimondta a nevet: – Fehér Roland.

– Ó, ne már! – fakadtam ki. – De hát ő nem is influenszer! Ő egy kurva nyomozó.

– Nem kurva, de beszavazták az olvasók a döntőbe, és hát végül is a pasi influenszer. Van saját TikTokja, ott van a Facebookon, szóval influenszer.

– De nincs is YouTube-csatornája! – Kiakadtam, szó szerint.

– Ez nem feltétel. Attól még lehet influenszer. Több millió lájkot kap minden videójára a TikTokon. Az influenszer az, aki – folytatta kioktatón – hat a tömegekre, befolyása van rájuk.

– Egy pasi megelőzhet? – kortyoltam bele a limonádémba. Hát sok mindenre gondoltam, de erre még álmomban sem.

– Ne érezd úgy, hogy ez ciki. Ettől még igenis neked van nagyobb követőtáborod. Csak tudod, a nőknek bejönnek a pasik, ez az alapképlet. És mivel nőkből áll a magazin olvasótábora, nők a szavazók is, tehát…

– Tehát… azt mondod, hogy Fehér Rolandnak nagyobb esélye van a nyerésre, mint nekem?

– Pillanatnyilag ez a helyzet – bólogatott Lilla, és együttérző tekintettel szívta fel a szívószállal a limonádéját. – De mondom, nem kell kiakadnod, mert a női versenyt, a nézettségi versenyt, a reklámozós versenyt… szóval mindet te nyered meg, jelen állás szerint.

– De ő kapja Az év influenszere címet – feleltem, és azért raktam magamban egy kis kérdőjelet a mondat végére. Hátha mégse… hátha van valami kiskapu, kiút, bármi.

Nekem KELL ez a trófea!

– Úgy néz ki – vágott egy sajnálkozó grimaszt Lilla,  és megpaskolta a kezem. – Szép színű a körömlakkod.

– Ez már a tavaszi színem, metálos barack – hadartam, aztán visszatértem a témára. – És semmit sem tudok tenni? Mi kellene ahhoz, hogy én nyerjek?

– Ahhoz? Hát, ha mondjuk megölnéd – mosolygott. Kezdtem érezni, hogy mindenki ellenem van. – De nem jó, mert akkor lecsuknak, és nem tudom, büntetett előélettel megkaphatnád-e.

– Nagyon vicces. Nincs mégis valami épkézláb ötleted?

– Beizzítod a rajongóidat.

– Már megtettem.

– Még jobban.

– Ühüm. Nincs más?

– Nem nagyon.

– Nem lehet valahogy megbundázni?

– Nem. Élőben láthatod majd a szavazatokat. Online megy a szavazás, és mindent kinyitunk a végére, láthatóvá tesszük, ki hogy áll.

– És ő… – kaptam a fejemhez, mert támadt egy ötletem – ő maga mit tudna tenni, hogy ne nyerjen?

– Miért akarna bármit is tenni ezért?

– Jó, akkor egy induló mivel zárhatná ki magát a versenyből? Mondjuk oké, ha megölném, kiesnék. Van még valami hasonlóan jó lehetőség?

– Hogy te magad kiess? – Látszott rajta, hogy minimum full bolondnak tart.

– Mondjuk. Csak játsszunk el a lehetőséggel!

– Hát jó. Például úgy viselkedsz, hogy a szavazók ellened fordulnak. Mondjuk összejössz egy híres, nős pasival, és ellopod őt a családjától. Akkor tuti nem nyersz, mert nem fognak beszavazni.

– Jó. Mi van még?

– Hát mondjuk… sok meztelenkedés. Egy csomóan ellened fordulnának, ha öncélúan meztelenkednél itt-ott. Vagy bunkóskodnál a nőtársaiddal, gyerekekkel, ilyesmi. Ezzel rengeteg szavazót veszítenél.

– Hm.

– De hogy vele mit tegyél, hogy átfordítsd a szavazatok állását, azt nem tudom.

– Miért szeretik őt szerinted? Olyan jó fej?

– Azt nem mondanám, de nem is vagyok szavazó… Ez a pasi nekem túl arrogáns. Viszont nőtlen, ami, bocs, hogy ezt mondom, de a női szavazók körében egy pluszpont számára. Mert így elérhetőnek tűnik. Aztán izgalmas a foglalkozása. Ki ne lenne kíváncsi egy gyilkossági nyomozó életére?

– Jó ég. Engem aztán egyáltalán nem érdekelne!

– Akkor üdv a valóságban: a nők többségének kifejezetten vonzóak azok a férfiak, akik veszélyes hivatást gyakorolnak. Szóval ez a kettő a legnagyobb vonzereje, szerintem. Elérhető, vagy legalábbis annak tűnik, és nagyon okos, hiszen gyilkosokat kap el, nem igaz?

– Uhhh. Vagyis akkor nincs gyenge pontja?

– A nők szemében?

– …

– Nem tudok róla.

Akkortól kezdve vált a mániámmá Fehér Roland.

Nem sok idő telt el a beszélgetéstől kezdve, hogy megpróbáljam becserkészni őt.

Sikerült, ahogy sikerült, mehetett volna jobban is az egész.

Viszont, bár a terveim szerint ez csak a negyedik randin lett volna aktuális, az első randin egy ágyba keveredtem vele, és most egy cseppet sem állnak jobban a dolgaim. Se a versenyben, se az életben.

Így aztán, hogy egy elhamarkodott szex után Fehér Roland a telefont sem vette fel nekem, a nem túl biztos terveim helyett is próbálhatok kitalálni valami újat, de immár ezerszeres okom van arra, hogy gyűlöljem a riválisomat.

Egyfolytában az jár a fejemben, ahogy az a beképzelt faszfej elrobog a motorján. Milyen kínos ez az egész, főleg, hogy rácsörögtem egyszer-kétszer. A végén még azt hiszi, hogy beleszerettem, pedig ez az igazságtól a lehető legtávolabb áll.

– Pillanat, mindjárt előkeresem a meghívómat – mosolygok rá a hoszteszre. Azért a ma esti thai sajtóeseményt még Fehér Roland kedvéért sem hagytam volna ki, főleg mert a szervezőiroda tulajdonosa személyesen hívott meg, és sejtette, hogy lesz folytatás is, nem csak egy egyszeri eseményen kell részt vennem.

– Nem kell, köszönjük! Téged mindenki ismer. Vitár úr rögtön érkezik a feleségével.

Egy Buddha-bár csodás előcsarnokában várom a Vitár urat, akinek számos masszázsszalon és egy utazási iroda is a tulajdonában van, vagyis ma este tökéletesnek kell lennem, nem cseszhetem el a hosszú távú szerencsémet egy faragatlan sztárrendőr miatt.

Köszöngetünk néhányan egymásnak, egyre többen gyűlünk össze. A legfiatalabb és a legmenőbb vagyok itt. Ez most jót tesz a lelkemnek. Jönnek, köszönnek. Puszi-puszi, aztán persze mind megfojtanának egy kanál vízben, mert ugye mögém szorultak a szponzorlehetőségekben és természetesen a versenyben is.

De hát mondanom sem kell, a résztvevők egy része nem igazi meghívóval és nem saját jogon van itt, hanem azért, mert ő „valakinek a valakije”.

– Menő az outfited! – hajol közel érkezés után egy kolléganőm, aki saját magát a rajongói előtt Peppánénak nevezi, és félelmetesen nagy tábora van, pedig semmi mást nem csinál, mint kajál a kamerák előtt. Eszik kifőzdében, eszik étteremben, bejárása van a fine dining helyekre is, de legtöbbször mégis panelkonyhák étkezőasztalán eszik, és még az adott étel készítőjét is megmutatja pár másodpercre. Hát igen, ott vannak azért érdekes karakterek. Peppáné a kajálási szokásainak megfelelően testileg a molett tartományban tartózkodik, és most izzadságcseppek is megjelentek az arcán a smink fölött, vagy az izgalomtól, de inkább a hely hőmérsékletétől.

Az outfitem amúgy egy tojásfehérje színű szűk top, egy rózsaszín zakó, és egy ballonfarmer. Vagyis ballonfazon, csak úgy lebeg a lábam körül. Persze jobban szeretem én is a skinny fazont, de nyilvánvalóan nem jelenhetek meg 2024-ben egy szűk gatyában egy efféle rendezvényen, mert akkor engem a divatcégek többé nem keresnek. Nekem mindig élen kell járnom, right?

Szóval megvizsgálom magam egy óvatlan pillanatban a budoárszerű lobbi egyik nagy tükrében, és szinte elégedett is vagyok a látvánnyal. A hajam hullámos, mintha így teremtette volna az ég, és nem a balfasz távozása után tökéletesítettem volna a trendi hajvégi hullámokat az új curly szárítómmal, amit egy szponzorcégtől kaptam a díjazás mellé, mert egyszer bemutattam a TikTokomon a működését. Hullámos, sötétbarna. A sminkem korrekt, az eseményhez illően nem túl szolid, de nem is harsány. Egyszerűen csak jól nézek ki: vékony réteg alapozó, vagyis színezett krém fedi az arcomat, egy kis pír a csontokon, egy kis highlighter itt-ott, rózsaszínes-barnás matt rúzs. A pilláim tökéletesek, a szemhéjfényem árnyalata harmonizál a rúzsoméval.

A buborékok versenyt futnak a pezsgőmben, melyik ér fel először. Nem szoktam alkoholt inni, de ez egy Veuve Clicquot pezsgő, palackja húszezer forintnál kezdődik, vagyis most kivételt teszek, és megkóstolom. Nálam nagyon gyorsan megérkezik a hatás, és ha kifejezetten ritkán pezsgőt iszom, akkor vagy az igazmondó korszakba érkezem, vagy nyihogva röhögök, mint egy ló. Remélem, most inkább az igazmondás jön, mert nem akarok holnap szégyenkezni. A legjobb, ha egy kortyot sem iszom, de ezen már késő gondolkodni.

Vitár úr és kedves felesége, egy nálam pár évvel idősebb, lófarkas szőke csaj már mikrofonnal a kezében vár valamilyen jelre. Aztán megkapják, mert indul a duma. Én már előre tudom, hogy most nyitják meg az exkluzív belvárosi thai szalonjukat, ahol nemcsak thai masszázst kaphatnak a vendégek, hanem thai étterem, egy thaiboksz-aréna és egy thai főzőiskola is várja őket. Utóbbi és Vitárék utazási irodája ázsiai utakat is szervez, többek közt gasztroutazásokat. Ebben reménykedem: egyszer el kéne jutni ingyen Ázsiába. Ez a Buddha-bár az összekötő láncszem a különböző helyiségek, az étterem, az aréna és a főzőiskola, meg az új utazási iroda között. Én már jártam itt, amikor kész lett, de még nyitás előtt. Van is egy klassz bejelentkezésem róla, majd összerakom a mai videómmal.

Az ünnepélyes megnyitóra több Magyarországon élő thai diplomata, üzletember is meghívást kapott, a megnyitóhoz thai táncosnők szolgáltatják a vizualitást, kecsesen mozognak a thai zenére, készítek róluk pár percnyi felvételt, meghallgatom a beszédeket, összemosolygok híres és kevésbé híres influenszerekkel, alanya vagyok jó pár fotónak és videónak, persze úgy teszek, mintha nem venném észre, hogy szerepelni fogok a képen vagy a klipben.

Aztán jön, amit Vitár úr már beígért.

A masszázs.

Jó, nem az a típus vagyok, aki rárepül egy ingyen masszázsra. Nem. De amikor összefutottunk, azt ígérte, megkapom a legjobbat, aki valaha is létezett. Hogy is fogalmazott?

– Azt a masszőrt adom, aki a thai király masszőrétől tanult, és sokkal nagyobb a tudása holmi testgyúrásnál. Ő az, aki még a jövőt is látja.

Aha. Akkor jót nevettem rajta, de amikor elolvastam a kis összefoglalót, amit a nőről átküldött, úgy döntöttem, egyszer majd kipróbálom. Ugyanis a masszőr sztorija szerint egyszer elkapta őt egy tigris, és csodával határos módon megúszta. Akkor volt tizenegy éves, és meghallott egy égi hangot, és mintha a tigris is meghallotta volna, mert elengedte, szinte kiköpte őt. Megúszta egy-két karcolással.

De hát nem is én lennék, ha nem ellenőriztem volna, hogy egyáltalán járkálnak vagy járkáltak-e az elmúlt évtizedekben tigrisek szabadon Thaiföldön. És meglepő módon: buddhista szerzetesek fenntartottak egy-két egész jól jövedelmező tigrismenhelyet, amelyek közül néhányat az utóbbi időben felszámoltak, mert éheztetett, bedrogozott tigriseket tartottak és mutogattak jó pénzért a nagyközönségnek. Ploy, mert így hívják, az egyik külső gondozó lányaként került kapcsolatba a ragadozókkal. Több fotót találtam róla az interneten, amikor veszélyesen közel került az állatokhoz, persze nyilván a balesete előtt.

A hang, amit hallott, azt kiáltotta neki, hogy merevedjen meg, és nézzen a jövőbe.

A váratlan szabadulását követően Ploy számos különleges képességre tett szert. Hogy egy ilyen nő mit keres Vitáréknál?

Nos, fél évre jött, a szalont bevezetni, a dolgozókat betanítani, Vitár szerint „egy vagyonért”. De Vitár csak ilyen, eljátssza a csórót, aztán ötmillió vállalkozása van, és gyűjti a sportkocsikat. Majd egyszer felidézem az első találkozásunkat, most arra koncentrálok, hogy megkapjam Ployt. Egy ilyen különleges embertől masszázst kapni, vagy egyáltalán találkozni vele szuper lenne.

A hallból egy budoárszerűségen át vezet az út, vörös bársonnyal bevont, süppedős kanapék, arany lábakon magas háttámlájú, puha, vörös fotelek, amelyekben szinte el lehetne bújni, és végül Vitár felesége elkapja a kezem. Na, nem volt hiábavaló a kaviáros krémgyűjtemény, amit a videózás után egy kivételével továbbítottam neki. Nem mintha ne engedhetné meg magának, hogy megvegye, de azt figyeltem meg ezeknél az ultragazdagoknál, hogy imádnak kapni, spórolni, hozzájutni valamihez ingyen.

Bevezet egy szűk, félhomályos szobába, ahol mécsesek pislákolnak, és egy tatami van a szoba középpontjában, rajta hófehér lepedővel leterített matrac, hófehér, puha törülközők és egy vadonatúj, még gyári csomagolásban lévő masszázsruha.

Bent minden vörös, vörös és fekete, te jó ég, én már egy másik korszak gyermeke vagyok, és mégis eszembe jut a szüleim könyvespolcán lévő Stendhal-könyv. Na, de ne gondolja senki, hogy olvastam. Ne higgye ezt senki. Egyébként nem vagyok műveletlen, csak én már nem szeretem ezeket a régi könyveket. Az anyám szerint így el fogok butulni. Jó, hát az anyám magyartanár egy gimiben. És biztosra veheti a családom, hogy én miatta gondoltam ki azt a pályát magamnak, amin most vagyok.

A családtagjaim titokban azért mélységesen lenézik ezt a dolgot, a tesómmal az élen, de én most már fel tudok mutatni egy kocsit, egy lakást, és természetesen nagyon szeretem őket, de egy másik világban élek. Anyámnak az a szerencséje, hogy apám autószerelő, és meg tudja teremteni azokat a dolgokat, amit anyunak sohasem sikerült volna, egyszerűen az alulfizetettsége okán, például nyaralást, meg a kis Peugeot-ját. A szüleim nem néznek le, nagyon szeretnek mind a ketten, csak „jót akarnak nekem”, mert szerintük – pontosabban anyu szerint – abból, amit én most csinálok, nem lehet felépíteni egy életet. Megjegyzem, anyu felemelte magához aput, mert apu irodalmilag anyu szerint jelentősen le volt tőle maradva, nyilván én is le vagyok, bár én igyekszem elolvasni legalább azokat a kortárs modern könyveket, amik egy kicsit szórakoztatnak. De! Én nem akarok halálról meg negatív dolgokról olvasni! Itt van a telefonom, ha akarom, ha nem, bevillan minden ilyen szar hír. Én ezt nem akarom, arra utazom, hogy az én világomban legyen minden napfényes meg rózsaszín, amíg csak lehet. Úgyhogy anyuval nem teljesen értünk egyet, de nem néz le, csak azt mondja, hogy szerinte műveltebbnek kellene lennem, meg hogy ez a mai felsőoktatás lószart sem ér. Mondjuk nem pont ezeket a szavakat használja, hiszen magyartanár a gimnáziumban. Na mindegy.

– Szóval akkor készen állsz, Inez? – kérdezi Vitár, amikor utánunk jön. Természetesen, bólintok. Bármire készen állok, nemhogy egy jó kis masszázsra, egy különleges masszírozásra, mert ez a nő sokat tud, ráadásul majd videózom őt egy kicsit, és bemutatom a követőimnek, hogy ő még a thai királyt vagy a királyi családot is masszírozza – nekem egyre megy, de azt hiszem, királyt fogok mondani, az jó lesz.

Aranyozott az ajtó, ami kinyílik előttem. A falak mintha fekete bársonnyal lennének letapétázva. Vitár igazán kitesz magáért. Nem tudom, hogy csak a sajtótájékoztató miatt készült, vagy egyébként is ilyen ez a szobája, de egy picit álmélkodom, mert a falakból, a sötét háttér mögül apró, pici tűszúrásnyi lámpák világítanak, nagyon hangulatos, olyan, mintha millió csillag fénylene itt bent. Vitárék kimennek, egyedül maradok. Ekkor elém lép egy HÖLGY. Ezt csupa nagybetűvel mondom, mert ő valóban egy hölgy, nem pedig nő, ő nem egy csaj, ő nem egy asszony. Ő egy hölgy. Nem tudom biztosan megtippelni a korát, pedig ebben viszonylag jó vagyok, különösen a nők korának eltalálásában. Ázsiai arca van. Szinte ránctalan, talán a harmincas éveiben járhat, de a masszőr múltja miatt azt kell gondoljam, hogy legalább tízzel vagy tizenöttel több. Teljesen fekete a haja, a mesékben ilyesmi lehet Hófehérke hajkoronája – de az is lehet, hogy csak a sötét bársonytapéta adja hozzá a plusz árnyalatot. Egyenes, fényes haját egy köves hajgumi fogja össze, ami szikrázik a kis apró fények kereszttüzében.

– Ploy vagyok. – Angolul beszél. Áldom anyám eszét, meg persze az enyémet, hogy az angol nyelv különösen fontos dolog volt az én életemben, és most is az.

– Hi, my name is Inez – mondom neki.

– Gyere, Inez – folytatja angolul, és meleg, sima tenyerébe veszi a kezem. – Gyere, beszélgessünk!

Beszélgessünk? Alig várom, hogy megérintsen. Ploy kimonószerű arany overallt visel, ami valójában egy nadrág meg egy rövid ujjú blúz, ami a trendeket figyelembe véve biztosan ciki lenne az utcán, de rajta nagyon jól áll. A ruhája is csillog, ahogy a nő megmozdul.

– Majd elkezdjük, csak egy kicsit beszélgessünk – ismétli.

Örömmel ülök le a tatamira, amire rámutat. Elém tesz egy műanyag vödörben egy kis vizet, hogy rakjam bele a lábamat, mielőtt teljesen levetkőznék. Lábmosás közben beszélgetünk.

Ez nekem nagyon furcsa, mert nem szeretek vadidegeneknek túl sokat elárulni magamról.

Az egy dolog, hogy létezik rólam egy kép, amit azok a csajok – mert többnyire ők még csajok, akik követnek – ismernek. Egy menő fiatal nő vagyok, akinek sikerült talán a stílusa, talán a megjelenése, talán minden együtt. Én azt hiszem, hogy inkább az a titok, hogy jól meg tudom szólítani ezeket a lányokat, és meg tudom érezni azt, hogy nekik mi a gondjuk. Ugyanis én nem felejtettem el a saját tizenéves koromat, nem felejtettem el a gimit, és pontosan tudom, hogy ilyenkor mi fáj a legjobban a csajoknak.

Nekem is az fájt. Én pedig megtalálom ezt a fájó pontot, és addig mártom bele a tőrt, amíg csak lehet, amíg újraélik a fájdalmat, aztán velem kigyógyulnak belőle. Hiszen én a gyógyulást kínálom nekik, akár egy életérzéssel, akár egy rúzzsal, akár egy nagyon klassz szandállal, mert ezek a dolgok gyógyítanak, bár anyám – aki nyilvánvalóan elég sznob – azt gondolja, hogy ez nem gyógyít, de apám pontosan tudja, hogy ez mind gyógyít, hiszen ő azt is tudja, hogy a férfiak legnagyobb problémáit is képes egy autó meggyógyítani.

Fejős Éva eddig megjelent könyvei:

Holtodiglan (1999, új kiadás)

Most kezdődik címen 2013)

Bangkok, tranzit (2008, 2013)

Hotel Bali (2008, 2014)

Csajok (2009, 2016)

Eper reggelire (2009, 2015)

A mexikói (2010, 2016)

Cuba Libre (2010, 2015)

Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016)

Karácsony New Yorkban (2011, 2015,2021)

Karibi nyár (2012, 2016)

Szeretlek, Bangkok (2012, 2017)

Most kezdődik (2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015)

Utazz velem! – kreatív színező (2015)

Sosincs késő – kreatív színező (2016)

Holiday (2016)

Újra veled, Sydneyben (2016)

Bébi, bumm! (2017)

Csak egy tánc (2018)

Mi sem voltunk angyalok (2018)

Szélhámos szerelem (2018; Sydney Scott írói álnéven)

Szélhámos játszma (2019)

Csajok 2. (2019)

Margarita (2019)

Egyszer az életben (2020)

Szélhámos eskü (2021)

Halál emlékül (2021)

Örökre Görögbe (2021)

Athén, végállomás (2022)

Szélhámos csábítás (2022)

Elhitted álmomat (2022)

Szélhámos szereposztás (2023)

Egy nyár Arubán (2023)

Krimi Riminiben (2023)

Szilveszter New Yorkban (2023)

Meghalni érted (2024)

Összevont új kiadás:

Hotel Bali + Eper reggelire (2022)

Angol nyelvű e-könyvek:

Bangkok Transit (2013)

Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)

Keresd a Fejős Éva-regényeket nyomtatásban és e-könyvben Éva saját webshopjában, különleges meglepikkel, kiegészítőkkel, szuper csomagárakkal

itt: https://erawan.hu