A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Gill Thompson: The Lighthouse Sisters, 2022

Fordította: BERKI ÉVA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Csillagokban írt sorsok, 2021

Copyright © 2022 Gill Thompson

First published in Great Britain in 2022 by HEADLINE REVIEW

An imprint of HEADLINE PUBLISHING GROUP

Hungarian translation © Berki Éva, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-03-0

Joshuának,
szeretettel odaadó nagymamádtól

Prológus

1996. november

Egyes napokon, amikor lágy szél fúj délről, az asszony mintha némi sót is érezne benne, mint egykor a sziget sós szellőjében, amelyet oly jól ismert. És azonnal visszarepül a St. Aubin-öbölbe, ahol a késő délutáni nap ezüstösre festi a nedves homokot, és a hullámokon fénycsillagok villannak fel. Pedig tudja, hogy ez lehetetlen. Túl messze laknak a tengertől, nem érhet el eddig az illata. Túl messze, hogy a sirályok meglátogassák őket – hacsak nem közeleg szörnyű vihar. De ha lehunyja a szemét, még mindig látja, ahogy le-lecsapnak, és hallja panaszos rikoltásukat. Aztán megrohanják az emlékek: William nyakig homokba temeti az apjukat, csak az egyik kezét hagyja ki, amely még mindig a könyvét szorongatja; anyjuk a nyugágyon ülve teát tölt egy régi, kockás termoszból; a húga sikoltozva rohan a tengerbe kék, kézzel kötött fürdőruhájában, felugrik a hideg hullámokból. Vajon tényleg mindig sütött a nap azokon a háború előtti, mámorító napokon, vagy csak a képzelete fürdeti lágy fényben az emlékeit?

Mindig az ablaknál üldögél, és az ablak mindig nyitva, még akkor is, ha a kilincset zúzmara, az ablaküveget pedig átlátszatlan jéghártya borítja. Télen marja az arcát a szél, nyáron napfényben fürdik. Mostanában ez az egyetlen kapcsolata a természettel, leszámítva a színpompás krizantémokat, amelyeket a lányuk hoz néha, földes illattal töltve meg a szobát.

Mereven feláll: megragadja a magas támlájú szék fényezett karfáját, feltolja magát, ahogy tanították neki, majd eldobja a plédet, és a komódhoz csoszog, amelyen mosolygós fényképek sorakoznak, minden nap beszél hozzájuk, ujját végighúzza sima üvegükön, és azt kívánja, bárcsak életre kelnének. A régiek fekete-fehérek, az idő múlásával megfakultak, az alakok rajtuk egy letűnt kor alkalmi ruháit viselik. Ott van az apja zakóban és nyakkendőben, ahogy a kamerába vigyorog. Kezében, mint mindig, egy könyv, mintha csak most nézett volna fel belőle. Édesanyja fotója az apja képe mellett áll. Az asszony takaros puhakalapot visel, az akkori divatnak megfelelően ferdén csapva a fejére. Kosztümje sötét, vádliig ér, a nyakánál krémszínű fodrok. Lehetetlenül sovány, még mindig lábadozik azokból a szörnyű hónapokból, amikor a háború végén elvágták az élelmiszer-ellátást, és a szigetlakókat az éhhalál fenyegette.

Ezután három saját gyermekük fotói következnek – ezek már színesek –, majd tíz unokájuk különböző életkorokban.

De a legjobban azt a képet szereti, amelyet apja készített róla és a húgáról a St. Catherine-toronynál. Erről kapták a nevüket: a Világítótorony Nővérek. Rámosolyog az ártatlan, időbe fagyott arcokra, és újra megrohanja a közel hetven évvel ezelőtt érzett öröm. Ez a gyermekkori közelség az évek során megingott, de a szeretetük mélyen gyökerezik. Számíthattak egymásra a háború alatt, és számíthatnak most is. Akárcsak a világítótorony, amely az évek során a reményt és védelmet adott. Egyszer hazavezette őt.

Ma újra be fogja ragyogni az életét.

Első rész

1940. június–július

1

Jersey, Csatorna-szigetek

Mindannyian a hátsó kertben voltak, amikor Alice hazaért a műszakjából. A kórteremben fülledt volt a levegő, a ventilátorok hangosan zúgtak, de hiába próbálták eloszlatni a meleget. Alice alig várta, hogy a friss szellőben hazasétálhasson. De odakint még melegebb volt. Még mindig sütött a nap, és a párás levegő gyapjas takaróként burkolta be a lányt.

Kinyitotta az oldalsó kaput, és egyenesen apja öreg almafáinak foltos árnyéka felé indult.

Anya éppen az elvirágzott tátikákat szedte ki a konyhaablak előtti virágágyásból; a virágok élénken ragyogtak a napsütésben.

–  Ne ülj a fűre, drágám! Van egy nyugágy a fészerben.

–  Rendben. – Alice kihozta a nyugágyat, felállította a fa alá, és levette szorosra fűzött cipőjét. – Így már jobb.

–  Milyen napod volt? Kérsz egy kis teát? – tette le anya a kiskosarat és a metszőollót.

–  Forró, fárasztó… és köszönöm, kérek.

–  Máris. – Bement a konyhába.

Alice lehúzta magáról a merev kézelőt és sapkát, és a nyugágy melletti fűre tette őket. Hátrahajtotta a fejét, és lehunyta a szemét a vakító fényben. Az apja és Jenny a hátsó fal melletti padon susmorogtak, miközben egy matematika-tankönyv fölé görnyedtek – még ahhoz is túlságosan el voltak foglalva, hogy köszönjenek, amikor megérkezett. William füvet tépkedett, és átdugta Binkie ketrecének keresztbe-kasul futó drótjain. Alice nem vette a fáradtságot, hogy üdvözölje: William tudomást sem vett róla sohasem.

Egy harsány hang a Párizs elleni német bombatámadásokról számolt be. Anya biztos bekapcsolta a rádiót. Negyvenöt ember halt meg. Ijesztő volt, milyen gyorsan nyomulnak előre a németek: kitörtek Dunkerque-ből, és már átkeltek a Somme-on. Franciaország nyilvánvalóan hamarosan elesik. És akkor mi lesz a Csatorna-szigetekkel? Alice arcán végigfolyt a verejték. Letörölte a kézfejével.

–  Tessék, kincsem. – Anya letett mellé egy csésze teát. A folyadék kissé kilöttyent. – Jól vagy? Kicsit sápadtnak tűnsz.

Alice felvette a csészét, és ivott egy kortyot.

–  Jól vagyok, anya. Csak hosszú volt a műszak. És ezek a párizsi hírek…

–  Tudom, kincsem. Bár ne kapcsoltam volna be a rádiót!

–  Nem dughatjuk homokba a fejünket. Kétségtelen, hogy a németek egyre közelednek. Rebekah kezd nagyon aggódni. – Alice összeráncolta a homlokát, ahogy eszébe jutott, milyen feszült volt a barátnője arca, amikor összefutottak a kórteremben. Rebekah éppen a háború kitörése előtt ment hozzá Thomas Lironhoz. A férfi egy hónappal később, 1939 szeptemberében bevonult katonának, és Rebekah azóta nem látta.

Anya beletörölte a kezét a kötényébe.

–  Szegény lány! El sem tudom képzelni, milyen lenne, ha Williamnek harcolnia kellene.

Alice az öccsére nézett, aki a saját világába merülve élte az életét.

–  Nagyon remélem, hogy vége lesz a háborúnak, mielőtt William elég idős lenne, hogy bevonuljon.

–  Én is. – Anya megfordult. – James! Jenny! Kér valamelyikőtök teát?

–  Én nem, köszönöm, anya. – Jenny felpillantott a tankönyvéből.

Apa nem válaszolt.

Anya a szemét forgatva visszatért a kertészkedéshez.

Alice ismét hátradőlt. Tényleg be kellene mennie átöltözni. A kézelőjén valószínűleg máris fűfoltok vannak, és a ruhája hátulja is biztosan összegyűrődött a nyugágyban. Megint moshatja és vasalhatja. De előtte még pihen néhány percet, hogy összeszedje magát.

Még mindig fullasztó meleg volt. Lesöpört néhány muslicát a karjáról. A közelgő mennydörgés biztos jele. A távolból idegesítő zümmögés hallatszott, mintha dühös legyek raja röpködne. Alice előrehajolt a nyugágyban, kezével árnyékolva a szemét. Az égen fekete pontok sora húzott Fort Regent felé.

–  Apa? – Alice felállt.

–  Mmm?

–  Mi az ott? – Tudta, hogy ideges a hangja.

Mintha minden zajt külön-külön érzékelt volna. A Binkie ketrecéből jövő csámcsogást. Anya csörömpölését a konyhában. A nyikorgást, ahogy apa felállt a padról. Aztán az ég sikoltását.

A pontok egymás után repülőgépekké váltak, alacsonyan, egy sorban repültek, akár a sötét nyílvesszők. Alice mellkasa összeszorult, a forró levegő eltömítette a torkát.

–  Apa!

–  Mindenki a földre!

Alice a földre vetette magát, a pulzusa kilőtt, míg a félelme végül egyetlen hosszú robbanássá vált.

Újabb csörömpölés a konyhából.

Jenny felsikoltott. Alice elfordította a fejét, és látta, hogy apa kinyújtja a karját, hogy megvédje, miközben egymás mellett fekszenek a fűben.

William továbbra is Binkie-nek motyogott, még mindig a nyúlketrec mellett guggolt.

–  Will! Le! – kiáltotta.

William megdermedt.

–  William! Le kell hasalnod! – kiáltotta az apjuk.

A gyerek nem mozdult.

Anya kirohant a konyhából, a fűre lökte a fiút, lefogta, és kezét a hátára szorította. William nyöszörgött.

A zaj most már fülsiketítő volt, ahogy a motorok felbőgtek az égen. Alice nem mert felnézni. Nem volt figyelmeztetés. Nem volt sziréna. Nem volt idejük, hogy fedezékbe vonuljanak a hónapok óta fenyegető bombázás elől. A németek meglepetésszerű támadást indítottak, és a saját kertjükben fogják megölni őket. Alice felkészült a robbanásra, a gyötrelmes fájdalomra, a fűben szétterülő vörös foltokra…

–  Semmi baj. Ezek a mieink – szólt egy ismerős hang a közelben.

Alice nem hallotta a kertkapu kattanását a motorok dübörgésétől, de meglátta, ahogy Pip Marett, apja egyik volt tanítványa lépked feléjük a fűben. Hogy a fenébe lehet ilyen nyugodt? Alice érezte, hogy elvörösödik.

Apa és Jenny felállt, és lesöpörte magát.

Anya felsegítette Williamet.

A repülőgépek most közvetlenül felettük voltak, a fémtestek csillogtak a napfényben. Pip hátrahajtotta a fejét, és motyogva számolta őket. Úgy tűnt, egy örökkévalóságig tart, amíg elzúgnak.

–  Hűha! Tizennyolc! – mondta végül. – Whitley-k!

–  Whitley-k, mi? – Alice apja odament hozzá. – Még sosem láttam ilyet errefelé.

Pipnek kiabálnia kellett, hogy meghallják.

–  Igen, látja a háromszög alakú orrot? Kicsit olyan, mint egy üvegház teteje.

Ahogy az utolsó gép is elszáguldott, Alice megpillantotta a különös formájú pilótafülkét, amelyről Pip beszélt. A törzs oldalán egyértelműen látszódtak a Brit Királyi Légierő jelzései, de a lány még mindig félt. Németek is lehettek volna. Most már állandóan figyelték őket, és számítottak rá, hogy bármikor jöhet a támadás.

–  Tudod, mi folyik itt? – Nehéz volt leküzdenie hangja remegését, és nem volt benne biztos, hogy Pip hallotta, amit mondott.

A fiú továbbra is a távolban eltűnő repülőket figyelte, mielőtt visszafordult volna.

–  Úgy tűnik, St. Peterhez mennek. Kelet felől közelítik meg a repülőteret.

–  Szerinted mit fognak ott csinálni? – kérdezte Alice apja.

–  Valószínűleg tankolnak. Elhajózom St. Ouen felé a Bynie Mayen, és meglátjuk, mit tudok kideríteni. Akar valaki velem jönni?

Alice-ba izgatottság hasított. Milyen csodás lenne Pippel hajózni! Csak ők ketten. Remélte, hogy senki más nem akar menni.

–  Én nem értek a hajókhoz – mondta az apja.

Pip elmosolyodott.

–  Mrs. Robinson?

–  Köszönöm, Pip, de vacsorát kell főznöm. Már így is késésben vagyok. – Az asszony úgy beszélt, mintha a repülőgépek szándékosan azért repültek volna el felettük, hogy késleltessék a főzésben.

Pip megköszörülte a torkát.

–  Ööö… William?

–  Nem hiszem, Pip – mondta Mrs. Robinson. – Lehet, hogy egy kicsit megijedt.

Will kinyitotta Binkie ketrecét, a karjába vette a nyulat, és a szőrébe temette az arcát. Mindig így nyugtatta magát. Anyának igaza volt.

–  Alice… Jenny? – kérdezte Pip kíváncsian.

Jenny előrelépett, de az apja feltartotta a kezét.

–  Attól tartok, Jenny nem mehet – mondta. – Holnap vizsgázik.

Jenny Pipre nézve megvonta a vállát.

–  Sajnálom.

Pip beletúrt világosbarna hajába. Magasabb lett, mióta Alice utoljára látta. Amikor tavaly az érettségire tanult, gyakran átjött, Alice apja korrepetálta. Jenny néha csatlakozott az órákhoz, bár aligha volt rá szüksége. Pip egy évvel Jenny fölött és eggyel Alice alatt járt az iskolában. Alice nem emlékezett, mikor kezdett el tetszeni neki, de az iskola utolsó két évében egyre többet gondolt rá. Persze túl szégyenlős volt ahhoz, hogy bármit is mondjon, vagy akár csak célzást tegyen. Talán, ha hajóra szállnak, történhet valami.

–  Én szívesen – mondta, majd azonnal zavarba jött, mintha a fiú olvasni tudna a gondolataiban.

–  Nem vagy fáradt a műszakod után? – kérdezte Jenny.

–  Nem, már jól vagyok. A hajózás jó kikapcsolódás.

Pip nyelt egyet és elmosolyodott. Mintha kissé kínosan érezné magát, gondolta Alice. De talán csak képzelte.

–  Rendben van. Lemegyek biciklivel a kikötőbe, és előkészítem a hajót. Tudod, hol van kikötve?

–  Azt hiszem, igen.

–  Gyorsnak kell lennünk. Van biciklid?

–  Kölcsönkérhetem a tiédet, Jen?

Jenny belerúgott a lábával egy laza kőbe.

–  Hát jó.

–  Átöltözöm, és utánad megyek.

–  Akkor ott találkozunk!

Pip kiment a kapun. Alice hirtelen már nem volt fáradt, és felsietett az emeletre, hogy felvegyen valami hétköznapi ruhát. Kettesben fog hajózni Pip Marett-tel!

2

Húsz perccel később Alice lesétált a déli mólón az árbócok erdeje felé, és figyelte a vízen ringatózó hajókat, amelyek egymást lökdösték, ahogy az alacsony hullámok dobálták őket. Átkukucskált a móló pereme fölött. Pip egy kis vitorlásról integetett neki, melynek oldalán a Bynie May név állt kacskaringós betűkkel.

–  Szia! – A fiú szeme ugyanolyan kék volt, mint a tenger.

–  Szia!

–  Gyere fel a fedélzetre! Biztonságban leszel. Van egy tartalék mentőmellényem.

Alice lement a móló végén lévő lépcsőn, és megragadta Pip meleg kezét. A teste megbizsergett. Mielőtt feleszmélhetett volna, belépett a csónakba, amely megingott a súlyától. Pip még mindig fogta a kezét, és felnevetett.

Alice is nevetett.

A fiú kimanőverezett a kikötőből, majd átkanyarodott a St. Aubin-öböl torkolatán, közben a lány a hajó egyik alacsony padján ült – Pip „evezőspadnak” nevezte –, és igyekezett nem útban lenni. A hajó másik oldalára húzódott, amikor a fiú azt kiáltotta: „Irányváltás!”, hogy kikerülje az alsó vitorlafát. Pip magabiztosan rángatta a köteleket, előre-hátra húzta a kormányrudat, a vitorlán túlra pillantott, hogy ellenőrizze az útvonalat, és mindeközben még beszélgetett is. Alice némileg zavarban érezte magát a terjedelmes mentőmellényben. Aligha állt jól neki. Most, hogy a szél kissé megerősödött, azt kívánta, bárcsak vastagabb pulóvert vett volna fel, bár a lassan süllyedő nap még adott némi meleget. Mindig is vágyott rá, hogy vitorlázni menjen Pippel. Nem látta gyakran a fiút, mióta az elvégezte az iskolát, hiányoztak neki a látogatásai.

–  Hogy mennek Jenny vizsgái? – kérdezte Pip.

–  Azt hiszem, jól – felelte Alice. – Holnap lesz az utolsó. – Nem várta a matekvizsga utáni elkerülhetetlen beszámolót: tudta, hogy apjuk Jenny szavain fog csüngeni, a többiekről pedig tudomást sem vesz. Néha azt kívánta, bárcsak olyan okos lenne, mint Jenny. Gyerekkorukban olyan jóban voltak, de ahogy cseperedtek, nyilvánvalóvá vált, hogy Jenny örökölte apjuk matematikai tehetségét, Alice pedig egyre inkább úgy érezte, hogy kimarad a beszélgetéseikből, amelyek mindig valamilyen tétel körül forogtak. Anyjuk túlságosan el volt foglalva Williammel és a háztartás vezetésével. Hála az égnek, legalább a betegei megbecsülték.

Pip kormányrudat markoló keze barna volt és erős, körmei ápoltak. A nap megvilágított az alkarján néhány aranyszínű szőrszálat.

–  Köszönöm, hogy eljöttél velem – mondta.

–  Nincs mit. – Alice mosolyogva a szemébe nézett, majd elfordult. Összeszorult a torka. Túlságosan rámenős lenne?

A fiú visszamosolygott rá.

–  Jó, hogy van egy kis társaságom. Annyira frusztrál, hogy bár háború van, mégsem tudok segíteni.

–  Úgy döntöttél, hogy nem vonulsz be?

–  Szívesen bevonultam volna, de apa azt akarta, hogy maradjak. Nemrég elkezdtem az irodában dolgozni. Segítek neki a papírmunkában, meg ilyesmi. – Egyik ujjával végigsimított az inge gallérján.

–  Biztos érdekes lehet.

Pip röviden felnevetett.

–  Nem nagyon. De egyelőre megteszi. És karbantartom a vitorlázási rutinomat, sohasem lehet tudni, mikor jön majd jól.

–  Nagyon jól kezeled a hajót.

–  Az egyik legjobb mester tanított. Az öreg halász, Jack. Tudod, ki az? Apa azt akarta, hogy több legyek, mint egy úri tengerész. Rendesen ki kellett tanulnom a szakmát.

–  Nem ismerem Jacket, de nyilvánvalóan jó munkát végzett.

Pip rámutatott a noirmonti toronyerődre.

–  Hányszor meséltek nekünk erről a történelemórákon? Azért épült, hogy megvédjen minket a franciáktól a napóleoni háborúk idején – mondta. Szeme a távolba révedt. – Reméljük, hogy a németektől is megvéd!

Alice-t szorongás járta át. Az, hogy itt lehetett a tengeren Pippel, egy pillanatra elfeledtette vele a háborút.

–  Gondolod, hogy a németek eljutnak idáig? – A Whitley-bombázók látványa még mindig felkavarta. Még ha brit gépek voltak is, egyre valószínűbbnek tűnt, hogy a háború hozzájuk is elér.

Pip megvonta a vállát.

–  Apa szerint nem. – Pip apja magas tisztséget töltött be Jersey közigazgatásában. Általában jól értesült volt.

–  Ez jó hír.

–  Gondolom.

A beszélgetés abbamaradt, miközben Pip a sziklák között navigált, hogy elkerüljön egy zátonyt a nyílt vízen. A tenger erősen hullámzott, és Alice érezte, hogy a fiúnak koncentrálnia kell. De amint túljutottak a nehéz részen, úgy tűnt, Pip ismét szívesen beszélgetne.

–  Milyen volt a napod a kórházban? – kérdezte.

Alice kinyújtotta tengerészkék nadrágba bújtatott lábát, és keresztbe tette a bokáját. A hajó egy darabig nem fog megfordulni, így nyugodtan pihenhetett, nem kellett amiatt aggódnia, hogy kikerülje az alsó vitorlafát. Jó érzés volt, hogy a munkájáról kérdezték. Otthon soha senki nem érdeklődött igazán. Elmesélte a nap eseményeit, próbálta érdekesnek lefesteni, de Pip a vitorlát bámulta, haját felborzolta a szellő, és nem reagált. Alice sejtette, hogy a fiú nyilvánvalóan nem kíváncsi a kevésbé fényes feladatokra – az ágytálak ürítésére, az ágyban fürdetésre, a hányás feltörlésére –, így ezeket kihagyta, és inkább a kedves Mrs. Perchardról mesélt neki. Amikor aznap délután utoljára látta az idős hölgyet, az kissé sápadt volt, és csak néhány kanál levest tudott megenni, mielőtt elfordította a fejét és lehunyta a szemét. Alice remélte, hogy nem romlik az állapota az éjszaka folyamán. Dühítette, hogy az asszony úgy küzd az életéért, hogy senki sem fogja a kezét, és senki sem beszél hozzá. Szerencsére Rebekah éppen szolgálatban volt. Ő majd vigyáz rá.

Megköszörülte a torkát. Talán mesélhetne Pipnek Rebekah-ról. Éppen azon gondolkodott, hogyan terelhetné rá a szót, amikor Pip közbeszólt:

–  Szóval Jenny jól van, ugye?

–  Jenny?

–  Igen. – Pip ellökte magától a kormányrudat, majd megrántotta a kötelet. Amikor a hajó irányt váltott, és az alsó vitorlafa keresztbe fordult, Alice lebukott, és közelebb került a fiúhoz. Megérezte a kölnije illatát. – Azt mondtad, holnap lesz az utolsó vizsgája?

Alice kíváncsian bámult rá. Egy szót sem halott abból, amit mondott?

–  Igen, ezt már mondtam. – Vajon kicsit ingerültnek tűnik?

–  Értem – felelte a fiú zavartan. – Az jó. – Felnézett a vitorlára. – Egy darabig rendben lesz.

Alice egy pillanatig azt hitte, hogy Jennyre gondol, aztán rájött, hogy a hajóról beszél.

–  A vitorlázás kemény munka, ugye? – Az apja soha nem vitte el őket vitorlázni. Alice Londonban született, így a tenger nem volt a vérében, mint sok szigetlakónak, és soha nem volt hajójuk, mint néhány barátjának. Egyszer elment vitorlázni a leánycserkészekkel, de nem igazán tetszett neki. Valószínűleg ma sem jött volna, ha nem csábítja a lehetőség, hogy közel kerülhet Piphez.

Pip a tengerre nézett, de nem válaszolt. Alice azon tűnődött, vajon meghallotta-e, vagy butának tartja-e a kérdést. A tengerészek feltehetően azért hajóznak, mert élvezik ezt a sok fáradságot. Talán Pip azért nem vesz tudomást róla, mert ostobának tartja. Mi a fenéért nem tud valami okosat mondani, mint Jenny? Miért nem tudja lenyűgözni a hullámok frekvenciájának kiszámításával vagy más érdekességgel?

A fiú láthatóan elvesztette érdeklődését a lány napja iránt. Talán jobb, ha egy ideig csöndben marad.

Alice a vízre meredt. Ma mélykék volt. A tenger néha szinte fémesnek tűnt, mintha a hullámokat kalapáccsal verték volna ki, majd lefestették volna. Ha nem váltakoznának és formálódnának folyamatosan, az ember azt hihetné, hogy egy domborművet bámul.

A nap alacsony sugarai megcsillantak a vízen. Még mindig meleg volt; Alice arca izzott, ahol a nap korábban megsütötte. Ha ez egy romantikus film volna, a hajó magát irányítaná, Pip pedig ott lenne mellette és szorosan magához ölelné, miközben ő a vállára hajtaná a fejét. A háttérben egyre hangosabb zene szólna. Pip imádattal nézné a lányt, az hozzábújna, biztonságban szeretete melegében.

De persze nem egy filmben voltak. A hajó nem önmagát kormányozta. Pip számára ez nagy felelősség volt; a hajó teljes figyelmét követelte. És valószínűleg a repülőgépek sem hagyták nyugodni. Mégis meghívta a lányt a fedélzetre. Mondhatni. Csak meg kell várni, hogy Pip megtegye az első lépést.

Megkerülték Portelet-t, a kis hajó a partvonalhoz simult, és ahogy közeledtek Ouaisnéhez, Pip rámutatott a La Cotte-i barlangokra. A lány átkukucskált a sziklába vájt, komor mélyedéseken.

–  Apa mesélt nekem a régészekről, akik ezeket vizsgálják. Évek óta dolgoznak rajta – mondta Pip.

–  Igen, azt hiszem, láttam őket pár évvel ezelőtt. Tudod, mit találtak?

–  Kőkorszaki leleteket, azt hiszem. Szerszámokat… néhány csontot. Azt beszélik, a jégkorszakban az ősemberek mamutokat tereltek a sziklára, hogy megöljék őket a húsukért. Jó kis lakoma lehetett! – nevetett.

Alice is nevetett. Imádta, ahogy Pip arcán gödröcskék jelennek meg nevetés közben.

Aztán a St. Brelade-öblön haladtak keresztül, a vitorlák megdagadtak a szélben. A lány az órájára pillantott. Már egy ideje a hajón voltak, és Pip még meg sem próbált lépni. Lehetne ennél bátorítóbb? Talán valami drámát kellene rendeznie, például beleeshetne a vízbe, hátha a fiú megmenti. De a gondolat, hogy reszketve üldögél átázott ruhában, Pip pedig némán neheztel rá, amiért hamarabb vissza kell mennie, elrettentette.

Hét órára megkerülték a szirtet, és a Corbière-világítótornyot vették célba.

Miközben Alice a hullámverte sziklák zátonyából kiemelkedő mészfehér tornyot bámulta, egy másik világítótorony jutott az eszébe. Évekkel ezelőtt, amikor ő tíz, Jenny pedig nyolcéves volt, az apjuk elvitte őket a sziget északkeleti oldalára a St. Catherine-hullámtörőhöz. Anyjuk akkoriban várhatta Williamet: emlékezett rá, hogy apjuk azt mondta neki, pihenjen egy kicsit, amíg odakint vannak. Végigfutottak a tengerbe nyúló keskeny kőszirt mentén, és lemásztak a lépcsők végén álló világítótoronyhoz. Jenny már akkor is matematikai kérdésekkel bombázta apjukat a torony magasságáról és arról, hogy milyen messzire látszik el a fénye, de Alice-nek csak egyetlen kérdése volt:

–  Mire való?

Még most, évekkel később is emlékezett az apja válaszára.

–  Útmutatóként és figyelmeztetésként szolgál – mondta a férfi egy tudós precíz hangján. – Megvédi a tengerészeket a veszélytől, és biztonságban hazavezeti őket.

–  Tehát a világítótornyok segítenek az embereknek?

–  Igen, így is mondhatjuk – felelte.

Alice elmosolyodott az emlékektől.

–  Szeretem a világítótornyokat. Olyan reménykeltőek – mondta Pipnek. Remélte, hogy nem hangzik túl giccsesnek.

Pip bólintott.

–  De nem kell olyan messzire mennünk – mondta. – Átvitorlázunk a Fisherman-átjárón. Úgy le tudjuk vágni az utat. Csak arra kell ügyelnem, hogy elkerüljük a Kaines-zátonyt. Sok hajó szenvedett már hajótörést raja.

Ügyesen átnavigált az átjárón, távol az alattomos szikláktól, és hamarosan kiértek a St. Ouen-öbölbe, ahol a fény még mindig szikrázott a vízen.

–  Itt elég sekély a víz – mondta. – Körülbelül a repülési útvonal alatt lehetünk. Széllel szemben megyünk. Ledobom a horgonyt, aztán leengedjük a vitorlákat. – A hajó lelassult, miközben a fiú leeresztette a hatalmas fémhorgot a fedélzetről. – Alice, segítenél nekem az árbóccal? – Leengedte az árbóc felső részét, hogy eltegye a hajóba. A lány segített megtartani a súlyt.

A nagy nyüzsgés után a hajó hirtelen mozdulatlanná vált, a hullámok ritmikusan csapkodták a hajótestet. Alice-t lágy melegség ölelte körül. Pip a szemközti evezőspadra üt, majd a repülőtér irányába nézett.

–  Gondolom, mostanra megtankoltak, már ha ezért indultak el. Biztosan hamarosan felszállnak. – Hirtelen felállt, és lebukott az előfedélzet alá. – Megnézem, be tudok-e fogni valamit a rádión. – Egy kis készülékkel tért vissza, óvatosan az egyik ülésre tette, majd letérdelt elé, és a fülét a hangszóró felé tartotta, miközben a tárcsát tekergette. Statikus zörej hallatszott. Újra megpróbálta. – Nincs szerencsénk. Biztos túl messze vagyunk, hogy jelet fogjunk. – Felcsavarta a vezetékeket, és visszatette a készüléket a raktérbe, mielőtt visszaült volna Alice-szel szembe. – Gondoltam, bekapcsolom a BBC-t, hátha meghallgathatjuk a legfrissebb híreket.

–  Talán meg tudod majd hallgatni, amikor visszaértünk.

–  Igen, meg fogom próbálni.

Alice azt remélte, hogy a fiú ismét a kórházról kérdezi, vagy kérdez valami mást róla, esetleg egy újabb kirándulást javasol, de Pipet továbbra is jobban érdekelték s repülőgépek. Végül, amikor még mindig nem hallatszott semmi a repülőtér irányából, felé fordult.

–  Szerinted Jenny be fog jutni Cambridge-be?

Már megint Jenny! Alice behajtotta nadrágját, ahol a térde fölött kissé laza volt.

–  Apa így gondolja. Jenny nagyon okos.

Pip Alice szemébe nézett.

–  De még nem biztos.

–  Nem, természetesen nem. – Vajon megkönnyebbülés tükröződik az arcán?

–  Mondott neked valamit?

–  Miről?

Kinézett a tengerre.

–  Hogy mennyire szeretne elmenni. Hogy hiányozni fog-e neki valaki…

Pip nem fordult hátra, így Alice nem láthatta az arcát. A szíve dobogni kezdett. Ezért engedte meg a fiú, hogy vele jöjjön? Hogy Jennyről kérdezhesse?

Mielőtt azonban válaszolhatott volna, hirtelen dübörgés hallatszott mögöttük. Pip megfordult.

–  Ott vannak!

Alice követte a tekintetét, és látta, hogy a repülőgépek ugyanabban az egyenes vonalban repülnek, mint korábban, a szikla fölött, a tenger irányába. A zaj ugyanolyan fülsiketítő volt, mint korábban, de ezúttal nem ijedt meg. Valójában inkább az foglalkoztatta, mi lehet Jenny és Pip között. Pipet nem kérdezhette meg – nem akart féltékenynek tűnni –, de aznap este megpróbálja majd kiszedni az igazságot Jennyből.

Pip megint számolt.

–  Tizenöt… tizenhat… Ez furcsa. Ezúttal csak tizenhat repülőgép van. Kettő nem szállt fel.

–  Biztos, hogy jól számoltad őket?

–  Persze! – Ingerültnek tűnt.

Jaj, ne, Alice most már idegesíti.

–  Nézd, milyen alacsonyan repülnek! – Az utolsó távozó repülőgépre mutatott, amely veszélyesen közel volt a hullámokhoz, és fáradt, csattogó hangot adott ki. – Biztosan tele vannak bombákkal és üzemanyaggal.

–  Igen.

Figyelte, ahogy a gépek dél felé fordulnak.

–  Vajon hová mennek? Franciaország felé tartanak, nem Anglia felé. Valószínűleg rajtaütésre készülnek. Ha itt megálltak tankolni, akkor hosszú útra indulnak. Talán Németországot fogják bombázni. Reméljük, hogy nagy kárt okoznak!

–  Igen, valóban. – Alice megpróbálta átérezni a fiú izgalmát, de csak az esetleges sérültekre és halálos áldozatokra tudott gondolni. A robbanólövedékek szörnyű dolgokat művelnek. Igaz, hogy a németek az ellenség, de akkor is emberek.

Alice eltűnődött, hogy Pip vajon meddig akar itt maradni. Egyre hidegebb lett. Megdörzsölte a karját, remélve, hogy Pip kölcsönadja neki a kabátját, de a fiú még mindig a tengert bámulta, ahol lila felhők sorakoztak a horizonton. Alice újra nyugtalan lett.

–  Azt hiszem, az utolsó kettő túl nehéz volt, hogy felszálljon. Remélem, nincs nagyobb baj! – Kihajolt a csónak oldalán, hogy felhúzza a horgonyt. – Forduljunk vissza! Sokkal gyorsabban hazaérünk, mivel hátszelünk lesz, és már dagály van.

Alice eltűnődött, hogy Pip megunta-e a társaságát. Ez a kiruccanás egyáltalán nem úgy alakult, ahogy remélte, és kezdett fogyni az idő. De úgy döntött, hogy hozzá hasonlóan Pip is valószínűleg csak fázik, és vacsorázni szeretne.

–  Szólj, ha később megtudsz valamit! – kérte Alice.

–  Úgy lesz.

Alice segített neki újra felhúzni a vitorlát, és hazafelé fordultak.

Kicsit remegett, amikor visszabiciklizett a kikötőből, és a gyomra korgott az éhségtől. Amikor hazaért, az egész család a rádió köré csoportosult. Az anyja felállt, és szórakozottan átnyújtott neki egy tányér megszáradt pörköltet, amely már jó ég tudja, mennyi ideje állt a tűzhelyen, aztán homlokráncolva visszaült. Alice felkapott néhány evőeszközt, és egy széket húzott az asztalhoz.

A rádióból felharsant egy hang. Olaszország épp most üzent hadat a szövetségeseknek.

–  Átkozott digók! – mondta az apja. Ritkán káromkodott. – Mussolini csak azért lépett be a háborúba, mert azt hiszi, hogy a németek győzni fognak.

Alice megborzongott. Vajon a németek megnyerhetik a háborút? Akkor mi lesz Jersey-vel? Mi lesz velük? Vagyis vele és Pippel. De természetesen nincs olyan, hogy ő és Pip.

–  Soha többé nem vásárolok Rossinál – mondta az anyja.

–  Ne butáskodj, Annette! – válaszolta az apja. – Paolo Rossi utálja a németeket. Csak az az őrült Mussolini tehet róla. Sok értelmes olasz van, aki úgy gondolkodik, mint mi.

–  Mi lesz a Csatorna-szigetekkel? – kérdezte Jenny.

Az apja megveregette a kezét.

–  Minden rendben lesz, kicsim. A szigetek közel ezer éve a Korona alá tartoznak. Kétezer-egynéhány brit csapat állomásozik itt. A németek békén hagytak minket a legutóbbi háborúban, és most is békén fognak. – Jenny arcára visszatért némi szín.

Nem sokkal később felmentek az emeletre. Jenny felvette a hálóingét, majd letérdelt az ágy mellé, és előhúzott egy alacsony fakocsit, amelyben egy kis doboz rejlett. Gyerekkoruk óta végezték ezt a rituálét, mióta apjuk elkészítette az éjféli lakomák tárolására szolgáló eszközt. Kiskorukban gyakran írtak kis leveleket, és a dobozba rejtették őket a másik számára. Alice-nek hirtelen eszébe jutottak a borítékok, amelyeken az ő neve szerepelt Jenny gyerekes kézírásával. Amikor izgatottan kinyitotta őket, rendszerint egy rajzokkal teli oldalt talált – gyakran a kedvenc világítótornyukról –, vagy pedig apró üzeneteket. Nagyon közel álltak egymáshoz, mindent megosztottak, még az elemózsiájukat is, és mindig sugdolóztak a sötétben, amikor anyjuk azt hitte, hogy már alszanak… Hogy távolodhattak el így egymástól? Kislányként el sem tudta volna képzelni, hogy egyszer nem lesznek barátnők. De az évek során egyre nagyobb lett a szakadék köztük, még ha az elemózsiarituálé meg is maradt.

–  Már csak alma van, Alice.

–  Nem baj.

Jenny átnyújtott neki egy almát, majd becsukta a dobozt, és visszatolta a kocsit.

Miközben a keskeny ágyukban falatoztak az árnyékos hálószobában, Jenny végül a vitorlázásra terelte a szót.

–  Jól érezted magadat?

Alice a sötétben nem látta a húga arcát, így nehéz volt megállapítania, mire gondol.

–  Igen, köszönöm. Pip alig várta, hogy láthassa a repülőket. Gondolom, örült, hogy van társasága hajón.

–  Igen, biztosan. – Jenny nagyot harapott az almájából.

–  Bánod, hogy nem te mentél?

–  Alice, minden rendben van. Nem stoppoltam le magamnak Pipet.

–  De kedveled őt?

Csönd, a csámcsogástól eltekintve. Vajon mire gondol Jenny?

–  Igen… Kedvelem.

–  Ő pedig kedvel téged. Látszik rajta. – A sötétség kiélesedett körülöttük.

–  Igen… Tudom. De azt hiszem, többet akar barátságnál.

–  És te nem? Mi a baj?

Jenny ledobta magáról az ágyneműt, és felült.

–  Tudod te, mi a baj, Alice!

–  Mi? Apa?

–  Nem, nem apa, csak közvetve.

–  Hogy érted ezt?

Gyors sóhaj.

–  Cambridge.

–  Ó, de az csak jövőre lesz!

–  De hogyan kerülhetnék közel Piphez, ha esetleg itt kell hagynom? – Jenny az alma magháza körüli gyümölcshúst rágcsálta.

–  Nos, ha komoly a dolog, akkor majd megvár. – Alice megpróbált érzelemmentes hangon beszélni. Gyors harapásokkal végzett a saját almájával, elvette Jenny magházát, és mindkettőt a szemeteshez vitte.

–  De egy diploma megszerzése három évig tart. Nem kérhetem, hogy ennyit várjon.

Alice visszabújt az ágyba, ám ülve maradt, hogy jobban láthassa Jennyt.

–  Ott vannak a szünetek. És meglátogathatna. – Éles féltékenység hasított belé a gondolatra, hogy Jenny és Pip együtt vannak. Jenny nyilvánvalóan nem tudott Alice Pip iránti érzéseiről, és most már biztosan nem is fogja elárulni neki.

–  Talán. De ott van még a háború is.

–  Apa szerint itt biztonságban vagyunk.

–  Jersey talán biztonságos, de Cambridge-ben más a helyzet.

–  Lehet, hogy be sem jutsz. – Alice azonnal megbánta, amint kimondta e szavakat. Nem akart gonoszkodni, de nehéz volt megbirkózni az érzéseivel.

–  Tudom. – Jenny megpaskolta az ágytakarót. – Csak kavarognak a gondolatok a fejemben.

–  Próbálj meg nem a távoli jövőre gondolni! Csak élvezd a pillanatot! – Alice maga előtt látta Pipet a hajón: látta ragyogó szemét és pirosló arcát. – Szerencsés vagy, hogy érdeklődik irántad valaki. Különösen olyasvalaki, mint Pip. – Elhessegette az emléket, és megígérte magának, hogy mostantól kezdve nem fog többet rágondolni. A fiú Jennyt akarja.

–  Nem tudom. Talán.

–  Annál is inkább érdemes adni neki egy esélyt. Végül is nem vezeted félre. Tud Cambridge-ről.

–  Igen, azt hiszem, igazad van.

Alice átnyúlt Jenny ágyához, és megfogta a kezét. A gesztus azonban üresnek tűnt; nem volt meg a régi közelség.

–  Hogy is van latinul, hogy érezd jól magad, és ne aggódj a jövő miatt?

–  Carpe diem?

–  Igen, carpe diem. – Alice vízszintesbe helyezte magát. – Jó éjt!

–  Jó éjt! – felelte Jenny.

De beletelt egy kis időbe, mire Alice elaludt. És amikor elaludt, az ágya billegett és dülöngélt a hullámokon, miközben német repülőgépek köröztek fölötte.