A lány, aki megérintette az eget

Luca Di Fulvio

Írta: Luca Di Fulvio

A mű eredeti címe: La ragazza che toccava il cielo

Fordította: Hajdúné Vörös Eszter

Szerkesztő: Nemcsók Adrienn, Vajna Gyöngyi

Nyelvi korrektor: Vajna Gyöngyi

Műszaki szerkesztő: Szuperák Attila

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln 2013

© Hajdúné Vörös Eszter 2013

© Maxim Könyvkiadó Kft. 2013

Borítókép: © Special Photographers Archive / The Bridgeman Art Library

Borítóterv: Kirstin Osenau

ISSN: 2064-2288

ISBN: 978-963-261-367-3 (puhatáblás), kiadói kód: MX-854

ISBN: 978-963-261-366-6 (keménytáblás), kiadói kód: MX-855

ISBN: 978-963-261-368-0 (ePub)

ISBN: 978-963-261-369-7 (mobi)

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Carlának

„Szóljak bár az emberek vagy angyalok nyelvén… Legyen bár prófétáló tehetségem, ismerjem akár az összes titkot és minden tudományt, és legyen bár olyan teljes a hitem, hogy a hegyeket áthelyezzem: ha szeretet nincs bennem, semmi nem vagyok.”

Pál apostol első levele a korinthosziakhoz

ELSŐ RÉSZ

Róma – Narni – Középső-Appenninek – Adriai-tenger – Pó-torkolat – az Adria térsége – Mestre – Velence – Rimini

1.

Anno Domini 1515

A szaros kocsi, ahogyan az Angelo városrészben nevezték, hetente egyszer járt. Hétfőn.

Azon a hétfői napon, miután öt napig szakadatlanul esett az eső, a szaros kocsi nehézkesen haladt a Pescheria közben, alig sikerült rajta végigmennie, mert a kerékagyak folyton a házfalaknak ütköztek. A kocsit hat megláncolt rab húzta, akik bokáig süllyedtek a sárba, és fel-felnyögtek az erőlködéstől, miközben a kerekeket kiszabadították a lyukakból, amelyeket házak falába vájtak, és amelyekbe folyton beszorultak. A szegényes, vastag és lyukas gyapjúharisnyájuk a lágyékukig sáros volt. A kocsi előtt egymáshoz láncolva két másik rab haladt, az ő feladatuk az volt, hogy a szeméttel és ürülékkel teli vödröket a házak ajtaja elől vagy az udvarokból összeszedjék, majd a kocsi alján lévő óriási dézsába ürítsék. A nyolc rabot négy őr kísérte, kettő a hányingert keltő körmenet előtt ment, kettő pedig utána.

A kocsi mögött kisebb, különféle emberekből álló tömeg torlódott fel, több volt közöttük az idegen, mint a római, mint ahogyan az a Szent Városban gyakran előfordult. Volt közöttük két német tudós hónuk alatt egy-egy vaskos kötettel, három lehajtott fejjel lépdelő nővér csúcsos kámzsában, egy észak-afrikai férfi, akinek olyan volt a bőre, akár a pörkölt mogyoró, két spanyol katona – a harisnyájuk egyik szára sárga, a másik vörös volt – félig lehunyt szemmel haladt, hátha enyhülne a fejfájásuk, mert az éjszakát valamelyik kocsmában töltötték, és most éppen iszkoltak vissza a kaszárnyába, nehogy szökevénynek kiáltsák ki őket; és végül volt ott egy turbános indiai férfi is, akinek a tevéje morgott a nagy hidegben, ő a Tiberis túloldalán álló cirkuszba igyekezett; továbbá egy zsidó kereskedő, akit a sárga sapkájáról lehetett felismerni, amelynek viselésére törvény kötelezte. Kivétel nélkül mindegyikük arcára undor ült ki a rettenetes szag miatt, amely egyre elviselhetetlenebbé vált, ahogy a Sant’Angelo in Pescheria tér felé közeledtek, ahol a szaros kocsi szagához még a halpiac hat napja a földön rothadó hulladékának a bűze is társult.

Amikor a térre értek, a feltorlódott tömeg megelőzte a szaros kocsit, majd elvegyült az emberek kisebbfajta bábeli zűrzavarában, akik a Sant’Angelo in Pescheriát ellepték.

A kereskedő, név szerint Shimon Baruch is meggyorsította lépteit, idegesen körbe-körbekémlelt, ami aggodalmas természetről árulkodott. Kitűnő üzletet kötött a szomszédos kenderpiacon, nagymennyiségű sodrott kötelet adott el, amely egy hajó fedélzetén éppen akkor érkezett a Ripa Grande kikötőjébe, ráadásul a szokásos hitelezés helyett az egész összeget készpénzben kapta meg. Ezért meggörnyedve lépdelt, két kezével összehúzta magán a köpenyét, nyugtalankodott, amiért az övére fűzött, pénzzel teli bőrtarsollyal Róma utcáit kell rónia.

Shimon Baruch észrevette valamelyik egzotikus ország nagy, pödört bajuszos méltóságát, akit két óriási mór kísért díszes, elefántagyar nyelű szablyával. Látott olajos bőrű zsonglőröket, talán macedónok vagy albánok lehettek. És egy csoport öregembert, akik a házuk előtt szalmaszékeken ücsörögtek, és egy földre helyezett farekeszben kockáztak. Aztán három szegény nőt, akik a márvány halaspultok körül keringtek, amelyeken már csak néhány fonott kosár árválkodott, bennük az Isola Sacra makrahalai és a Bracciano sügérei. A nők a földön heverő hulladékot turkálták, fejet vagy farkat kerestek, hogy a mezei füvekből főzött levesüket legyen mivel ízesíteniük, mert az volt minden, amit aznap este az asztalra tudnak tenni. Ketten negyven év körüliek voltak, a hideg miatt összeszorított szájuk természetellenes grimaszra húzódott, ami a fogaik nagy részének a hiányáról árulkodott. A harmadik viszont nagyon fiatal volt. A haja sötétvörös, a bőre pedig olyan fehérnek és átlátszónak sejlett a koszréteg alatt, akár az alabástrom. Shimon Baruch arra gondolt, hogy Zsuzsannára hasonlít, akit Dániel próféta könyvének egyik fejezetében lépre csaltak a vének.

– Hordjátok el magatokat, szajhák, vagy benneteket is a dézsába hajítalak! – mordult rájuk az egyik rab a szaros kocsiról, miközben lapáttal a kezében a halak hulladékához közeledett. Az őrök nevettek, és intettek a nőknek, hogy húzódjanak arrébb.

Shimon Baruch lehajtott fejjel a Marcellus színház felé indult, ahol végre biztonságba helyezheti a pénzes tarsolyát. Ám még egyszer megfordult a vonzó, rézvörös hajú lány után, és észrevette, amint az gyors pillantást vet egy rongyos, sárgás arcbőrű kisfiúra, akinek hosszú haja a kosztól a fejére tapadt, és aki egy kicsit arrébb ücsörgött a Portico d’Ottavia romjai között, és kővel hajigált egy kecskét, amely a csalánt és a kövek között nőtt növényeket legelészte. Shimon Baruchnak az az érzése támadt, mintha korábban már látta volna a kisfiút, talán éppen aznap reggel a kenderpiacon. És miközben méricskélte, és még jobban meggörnyedt, a kisfiú, akinek a tekintete találkozott az övével, rákiáltott: – De jó anyagból van a sapkád, zsidó uram! Micsoda jólét! Micsoda jólét!

Shimon Baruch azon nyomban sarkon fordult, még csak nem is válaszolt, és akkor látta, hogy egy megtermett, kába tekintetű fiú, aki addig a tér másik oldalán a falnak támaszkodott, most kinyújtott karral felé tart. Nagytermetű, tagbaszakadt óriás volt, a haja sűrű és fakó, akár a szamarak abraka, a homloka pedig már-már állatiasan alacsony. Rongyokba öltözött, és erős, rövid lábát esetlenül mozgatta, tömzsi törzse csak úgy hullámzott. A karja is aránytalanul rövid volt. Óriási törpére hasonlít – gondolta a kereskedő. Már az első pillantásra úgy ítélte meg, hogy gyengeelméjű. Meg is bizonyosodott róla, amikor az óriás – szemét összeszorítva, mintha attól tartana, hogy megbotozzák – torokhangon megszólalt egy olyan árnyalatok nélküli, sajátos nyelven, amelyben a szótagok mintha egymással perlekedtek volna: – Adjj e’ kis apróót, uram… Légy o’an jó, adjj e’ kis apróót, alamizsnának, méltóóságos u’am!

– Kotródj innen! – mondta neki sürgetőn a kereskedő, és az egyik kezével a levegőbe csapott, mintha egy döglegyet kergetne el.

Az óriás ijedten eltakarta az arcát, de nem mozdult mellőle, egyre csak azt hajtogatta: – E’ kis apróót, méltóóságos u’am… csak e’ kis apróót. – És éppen a Sant’Angelo templom homlokzata előtt az egyik kezét hevesen megragadta.

Shimon Baruch rémülten megfordult. – Vedd le rólam a mocskos kezed! – vicsorgott rá, és megpróbálta elrejteni a torkát szorongató félelmét.

Pontosan ebben a pillanatban egy tizenhat év körüli, fényes bőrű, szurokfekete hajú, sovány és nyegle fiú, aki sárga sapkáját pimaszul a homlokára húzta, futva befordult a templom sarkán. Kis híján felbukott a kereskedőben, majd megkapaszkodott a vállában, hogy el ne essen. – Bocsásson meg, uram! – kért azonnal bocsánatot, aztán amikor észrevette a sárga sapkát, amelyet a másik is viselt, hozzátette: – Shalom Aleichem – és a tisztelet jeleként lehajtotta a fejét.

– Aleichem Shalom – felelte gépiesen Shimon Baruch, aki egyrészről megkönnyebbült, hogy egy hittestvérébe botlott, másrészről viszont továbbra is izgatott volt, mert a félkegyelmű szorításából sehogy sem sikerült kiszabadulnia.

– Nem, elő’ör engem látott mmeg – tiltakozott az óriás haragra lobbanva, és az újonnan érkezett felé fordult. – És ez a jó úúr nekem ad alamizsnáát. – Miközben a kereskedő karját szilárdan fogta, a sárga sapkás fiút erőteljesen ellökte. – Menj innen!

– Engedj el, szerencsétlen! – kiáltotta a félkegyelműnek Shimon Baruch, de a hangjában félelem bujkált.

– Engedd el! – kiáltott rá a fiú is, és bátran az óriásnak esett, aki válaszként a gyomrába öklözött, mire a fiú kétrét görnyedt. De nem adta meg magát, ismét nekiugrott, az arcába csapott.

Az óriásból torokhang tört fel, elengedte a kereskedőt, majd dühödten megragadta a fiút, megperdítette a levegőben, és Shimon Baruchhoz vágta, mire mindketten a földre zuhantak.

Az őrök, akik eleinte készen álltak, hogy a vitát elcsitítsák, nevetni kezdtek, amikor meglátták a sárban a két sárga sapkást, mintha egymással küzdenének. És az összes halárus asszony az oldalát fogta a nevetéstől, csak úgy hullámzott a keblük. Nevetett a Nagy Vezír méltóságos tisztviselője, és vele a két szablyás mór. Az albán zsonglőrök sem dobálták tovább a labdáikat, és a két spanyol katona, bár a léptét nem lassította, visszafordult, nehogy az előadást elmulassza. Még a német tudósok is megálltak, és feltették a szemüvegüket. – Öld meg őket! – kiabálta az óriást buzdítva a kisfiú, aki kicsit arrébb kővel dobálta a kecskét. És a rabok is nevettek, az egyik így kiáltott az óriásnak: – Mutasd meg, mit tudsz! Rúgd seggbe őket!

És akkor a félkegyelmű hasba rúgta a sárga sapkás fiút, aki éppen a kereskedőnek segített felállni. A fiú felnyögött, Shimon Baruch felé fordult, és rémülettel teli szemmel így szólt hozzá: – Meneküljön, az ég áldja meg! – Aztán felordított, és a kétségbeesésből erőt merítve az óriásra vetette magát. Még egyszer megütötte, aztán menekülőre fogta.

Az óriás a sárga sapkás fiú után eredt a Tiberis partja felé, aztán rögtön utána a sárga bőrű kisfiú is a nyomukba szegődött, és így kiabált: – Szaros zsidó! Halott vagy, szaros zsidó!

Shimon Baruch arra gondolt, hogy segítenie kellene fiatal hittestvérén. De egy pillanatnál nem tartott tovább. Aztán az élete felett zsarnokoskodó félelem felülkerekedett, és a kereskedő eliramodott az ellenkező irányba, a Marcellus színház felé.

Halárusok, rabok, őrök és a Sant’Angelo in Pescherián összegyűlt összes ember nevetett, és a kisfiút meg az óriást figyelte, akik a sárga sapkás fiú után rohantak.

Ebben a zűrzavarban az alabástrombőrű lány, aki a hulladékok között kutatott, kinyújtotta a kezét az egyik márványpult legszélén álló fonott kosár felé, megmarkolt annyi makrahalat, amennyit csak tudott, becsúsztatta a ruhaujjába, aztán csendesen, a lélegzetét visszafojtva elillant anélkül, hogy a halárusok észrevették volna.

Közben a sárga sapkás fiú befordult a sarkon, a két üldözője már a sarkában járt, és egyre csak a zsidókat szidta. Ekkor egy imbolygó részeg megállt a sikátor közepén, és széttárt karokkal a szembe futó fiúra kiáltott: – Állj meg, undorító iszkarióta!

A fiú egy lépésre a részegtől megállt. – Válaszolj erre a kérdésre: egytől tízig terjedő skálán mennyire vagy ostoba? – kérdezte tőle.

A részeg nem mozdult, az arcán bamba kifejezés ült.

A fiú levette a sapkáját, és nevetve a fejébe nyomta. – Miközben ezen gondolkodsz, igyál inkább még egy kicsit! – mondta neki. Visszavette a sapkát, aztán a sárga bőrű fiúhoz meg az óriáshoz fordult, akik közben már utolérték. – Mozogjatok! – parancsolt rájuk.

A részeg értetlenül nézte őket.

– Marha! – mondta neki a sárgás bőrű fiú, és ráköpött.

Gyorsan, csendben együtt mentek tovább. Befordultak a következő sarkon, és akkor a fiú könyökével oldalba bökte az óriást. – Ostoba bolond, tanuld már meg, hogyan kell gyengébben ütni! – mondta neki.

Az óriás tekintete ijedt és zavarodott volt. – Bocsáss mmeg… – szűkölt.

A fiú a kisfiúhoz fordult. – Próbáld meg féken tartani a vadállatodat! – Kétrét görnyedt. – Péppé zúztad a gyomromat a rúgásoddal, te ostoba bolond – mondta.

– Kérj tőle bocsánatot! – utasította az aprócska fiú a félkegyelműt.

– Bocsáss mmeg, Mercurio… – nyüszítette az óriás. – Ne késeld mmeg Ercolét, ké’ek!

– Nem, nem késellek meg, te ostoba – felelte Mercurio, miközben felegyenesedett.

Az aprócska fiú oldalba lökte az óriást: – Mikor vésed végre az eszedbe, hogy olyan erős vagy, mint egy elefánt? – kérdezte tőle.

– Igen, Zolfo… – bólintott megalázkodva az óriás. – Ercole osstoba.

– Igen, jó éjszakát – morogta Zolfo. Aztán Mercurio felé fordult. – Meglátod, ügyes lesz…

Ebben a pillanatban a Sant’Angelo in Pescheria térről kiáltás hallatszott: – Megloptak! Tolvaj! – kiáltotta a kereskedő. Hallatszott, ahogy a tömeg nevetésben tör ki, mert azonnal rájött, mi történt, és még jobban szórakozott, mint korábban. – Tönkretettek! Tolvaj! Átkozottak! Legyetek átkozottak! – És minél kétségbeesettebben kiáltozott Shimon Baruch, annál harsányabbá vált a nevetés a téren, akár valamiféle robaj a színházban.

– Tűnjünk el innen! – mondta Mercurio.

A Tiberis-szigettel szemközt átmásztak a gáton, és miközben a csipkebokrok közé rejtett csatornanyílás felé tartottak, a rézvörös hajú és alabástrombőrű lány utolérte őket. – Itt a vacsoránk – mondta büszkén, és megmutatta nekik az öt makrahalat, amelyeket ellopott.

– Sokkal többünk is van, Benedetta – mondta Zolfo.

Mercurio előhúzta a pénzzel teli tarsolyt, amelyet a kereskedőtől elloptak. Észrevette, hogy a bőrre egy vörös kezet festettek. Kioldotta a zsinórt, leguggolt, és a földre borította az érméket. Úgy csillogtak a lemenő napban, mint a szikrázó parázs.

– Arany! – kiáltott fel Zolfo.

Mercurio szája tátva maradt. Gyorsan megszámolta a pénzt, és elosztotta: kettő neki, egy a többieknek.

– De mi hárman vagyunk… – kezdett tiltakozni Zolfo.

– A rajtaütés az én ötletem volt – mondta nyersen Mercurio. – Én vagyok a szélhámos, benneteket azonnal elkaptak volna. – Elégedetten rájuk nézett. – Ti nem vagytok más, csupán két cinkostárs, vagyis másfél, mert az együgyű csak félnek számít. Meg egy lány, aki falaz. – A saját érméit a tarsolyba tette, majd összehúzta a száját. Felkelt, és a földön lévő érmékre mutatott. – Ez a ti részetek, és több voltam, mint nagylelkű. Ha nem felel meg, maradjatok magatokban! – Kihívóan rájuk nézett.

– Rendben van így – mondta Benedetta, aki állta a pillantását.

Zolfo lehajolt, hogy felszedje a pénzt.

– Legalább most már tudom, ki parancsol nálatok – nevetett Mercurio.

– Akarsz velünk halat enni? – kérdezte tőle Benedetta.

Zolfo reménykedve nézett Mercurióra.

– Nem szeretek társaságban enni – mondta nyersen Mercurio. – Ha szükségem lesz rátok, tudom, hol talállak benneteket. – Kinyitotta a csatornafedelet. – És egy szót sem Scavamortónak, vagy megtalálja a módját, hogy ellopja tőletek.

– Veled maradhatnánk – kockáztatta meg Zolfo.

– Takarodjatok innen! – mondta Mercurio. – Én így érzem jól magam. Ez az én helyem – felelte.

És bebújt a csatornának abba a szakaszába, amely az otthona volt.

2.

Amikor Mercurio hallotta, hogy a többiek némán eltávolodnak, miközben a cipőjük a sárban cuppog, a csatornafedél mögé húzódott, és elindult négykézláb az alacsony és szűk csatornában, amelyet apró, négyzet alakú kövekből építettek, melyek nem illeszkedtek rendesen egymáshoz, és nyálkás alga borította őket. Amint a keze alatt megérezte a sima lapot, amelyet olyan jól ismert, felállt, a fejét balra billentette, mert tudta, hogy a mennyezeten van egy kiszögellés, amelyet ki kell kerülnie.

Ide nem ért el a Szent Város zaja. Minden csendes volt. Sűrű csend, amelyet csupán a víz folyamatos csöpögése és a patkányok sietős lépteinek nesze szentségtelenített meg. Mercurio legbelül ürességet érzett. És jeges markolást a gyomrában. Visszament a csatornanyílásig, meg akarta mondani a többieknek, hogy együtt tölthetik az éjszakát. Ám amikor a gáton áthajolt, Benedetta, Zolfo és Ercole már nem voltak ott. Ostoba, dölyfös alak vagy – mondta magában. Visszament, amerről jött, és haladt előre a földbe ásott, boltozatos, mésztufa folyosón, ahol minden tíz lépés távolságban téglaoszlop állt. A közepén lustán csordogált egy kis ér, benne bűzős lé. Amikor három téglaoszlopot elhagyott, a mésztufa fal egyik szűk nyílásán bebújt. A zsebében lévő tűzszerszámmal tüzet csiholt, és meggyújtotta a falba dugott fáklyát.

A szurokkal átitatott rongyok remegő lángja egy négyszögletes, bő embermagasságú teret világított meg. A terem közepén durván megmunkált, nem éppen szilárd kinézetű állványzat emelkedett: négy tartóoszlop tartotta a keresztgerendákat, amelyek a kétszer két lépés szélességű felületét alkották, és hogy a nedvességétől óvja magát, itt aludt Mercurio egy szalmazsákon két pápai címeres lópokróccal, amelyet a városrész egyik istállójából lopott el. Az emelvény egyik oldalát sűrű vászon zárta le, amely több ponton szakadozott, és régi vitorlának látszott.

Mercurio felment a kis lépcsőn. A fáklyát az egyik lyukba dugta, amelyet vésővel vájt a falba. Kinyitotta a kereskedőtől ellopott tarsolyt, és az érméket az emelvény fagerendáira borította. Nézte, hogy szikráznak. Újra megszámolta. Huszonnégy aranyérme. Egy vagyon. Ám az öröm helyett a fülében a kereskedő átka visszhangzott. Attól félt, hogy szerencsétlenséget hoz a fejére. Azt beszélték, hogy a zsidók szövetséget kötnek az ördöggel, ők maguk pedig boszorkányok. Mercurio keresztet vetett. Nézte a bőrtarsolyra festett vörös kezet. Félt a rajztól. Eldobta a kereskedő tarsolyát, és egy másik, könnyebb, vászon zsákocskába tette a pénzt.

Egy bőrzsákból előhúzott egy darab kemény kenyeret. A takaróiba burkolózott, rágcsálni kezdte, és küzdött a kísértéssel, hogy kimeneküljön innen. Három hónapja aggasztja a csatorna csendje és magánya. Lenézett az emelvényről a csatorna nedves feneke felé. – Nincs veszély! – mondta magának hangosan. Még egy kicsit rágta a kenyeret, újra kihajolt, hogy a földet kémlelje. Még jobban a takarók alá kucorodott. – Aludj! – parancsolt magára. De nem tudott. A fülében az a három hónappal korábbi rettenetes zaj visszhangzott, amikor a víz elárasztotta a szennyvízcsatornát. És a patkányok rikoltozása, miközben menekülni próbáltak. Kimeresztette a szemét, és zihálva felült. Lenézett. Nem látott vizet. A csatorna nem áradt. De Mercurio ezt úgyis tudta. Immár egy éve szökött meg Scavamortótól, de nem tudta megszokni a magányt. Ám soha nem vallotta volna be.

– Mercurio... – hallotta. Aztán újra: – Mercurio... itt vagy?

Kezében a fáklyával leugrott az emelvényről. Amikor a menedéke bejáratán kinézett, Benedetta, Zolfo és Ercole előtt találta magát. – Mit akartok? Azt mondtam, menjetek innen – mondta. Nem tudta azt mondani, hogy örül, amiért újra látja őket. Bizonyos dolgokat nem tudott kimondani.

– A Költőkhöz fogadóban... – kezdett bele Benedetta könnyes szemmel −, nos, a fogadós...

– Ellopott tőlünk egy aranypénzt! – fejezte be Zolfo.

– Nem érdekel – vágta rá Mercurio, és a fáklyával az arcukba világított.

– A halainkat koldusoknak ajándékoztuk – folytatta ennek ellenére Benedetta. – Úgy akartunk enni, mint a gazdagok... Így hát a fogadóba mentem, és rendeltem minden földi jót, mire a fogadós... megkérdezte, ki tudom-e fizetni. Mutattam neki egy aranypénzt, de ő rá akart harapni, hogy megnézze, valódi-e. Aztán így szólt: „Az a pénz az enyém. Ha akarod, hívhatod akár őszentsége testőreit is, és feljelenthetsz, ha el tudod magyarázni, honnan való ez az aranypénz: egy mérföldről lerí rólad, hogy tolvaj vagy. Takarodj!” Nevetni kezdett, és miközben eljöttem, még mindig hallottam, hogy nevet...

– Átkozott tolvaj! – kiáltott fel Zolfo.

Mercurio ránézett. – És mit akartok tőlem?

Benedetta szinte meglepetten nézett rá. – Én... – kezdett rá.

– Mi... – hebegte Zolfo.

Mercurio némán méricskélte őket.

– Segíts nekünk! – szólalt meg végül Benedetta.

– Igen, segíts nekünk! – visszhangozta Zolfo.

– És miért tenném? – kérdezte Mercurio.

A többiek a földre sütötték a szemüket. Rövid csend állt be.

– Menjünk innen! – szólalt meg Benedetta. – Tévedtünk.

Mercurio némán figyelte őket. Olyanok voltak, mint három kivert kutya, amilyeneket Róma utcáin lehet látni, amint az éjszaka közepén óvatosan kóborolnak, mind csont és bőr, a legapróbb zizzenéstől is feláll a szőrük, és egy árnyéktól is kereket oldanak. És mint a kutyák, ők is a fogukat mutatták – remélve, hogy vadállatnak nézik őket, pedig csak féltek, hogy megdobálják őket kővel. Mercurio tudta, mit éreznek. Mert ő maga is így érzett.

– Várjatok – mondta, miközben a másik három gyerek megfordult, hogy elmenjen. – Ki ez a fogadós, aki ellopta az aranypénzeteket?

– Miért érdekel? – kérdezett vissza Benedetta.

Mercurio mosolygott. Kigondolt valamit, hogy visszatartsa őket. És hogy a saját gőgjével is egyezséget kössön. – Engem ugyan nem érdekel. De szórakoztató lenne egy tervet kiagyalni, hogy jól fenékbe billentsük.

– Meggondoljuk – kérette magát Benedetta.

– Gyertek! – mondta Mercurio, és bebújt a menedékhelyére. – De legyen világos: segítek visszaszerezni a pénzt, aztán mindenki megy a maga útjára.

– Örülök, hogy így gondolod – vágott vissza Benedetta −, mert kiráz a hideg a gondolattól, hogy még egy kölyöknek a gondját kell viselnem.

Mercurio nevetett, és a nyílásra mutatott: – Hölgyeké az elsőbbség.

Amint a gyerekek bent voltak, és meglátták az emelvényt, a csodálkozástól tátva maradt a szájuk.

– Mi van a vászon mögött? – kérdezte Zolfo.

– Törődj a magad dolgával! – felelte Mercurio, és felhúzódzkodott az emelvényre. – És ne feledjétek, hogy ez az én helyem.

– Ez egy szennyvízcsatorna, bűzlik a szartól. Tartsd meg magadnak! Ki akarna a csatornában élni? – feleselt Benedetta, és követte.

– Én – felelte Mercurio.

– Felőlem meg is fulladhatsz itt – mondta Benedetta.

– Soha többé ne mondd ezt! – csattant fel Mercurio dühödten kimeresztett szemmel.

Benedetta egy lépést hátrált. Az emelvény megingott. A gyerekek elnémultak.

– Milyen ostoba gondolat volt ez tőlem – dünnyögte Mercurio, amikor lecsillapodott. Bebújt az egyik takaró alá. A másikat a gyerekeknek dobta. – Osztozzatok el rajta, nincs több. És ne akaszkodjatok a nyakamba!

Benedetta eligazgatta a szalmát, majd lefektette Zolfót és Ercolét. Aztán ő is ledőlt. – Nem oltod el a fáklyát? – kérdezte Mercuriótól.

– Nem – felelte a fiú.

– Félsz a sötétben? – nevetgélt Benedetta.

Mercurio nem felelt.

– Ercole ne’ ffél a sötéttől – mondta ekkor a félkegyelmű egy kisgyerek büszkeségével.

– Csend legyen! – dorgálta meg Zolfo.

Zavart csend ereszkedett közéjük. Csak a fáklya sercegése hallatszott meg a patkányok sietős léptei a járatokban.

– Gyűlölöm a szaros mancsukat – szólalt meg Mercurio, mintha magában beszélne.

Egyik gyerek sem felelt.

– Három hónappal ezelőtt a folyó hirtelen megáradt... – kezdett rá halkan Mercurio. Senki nem szólt. Akár alhattak is volna. De nem érdekelte, szüksége volt rá, hogy elmesélje. Most először tette meg. – A Tiberis szaros vize elöntötte a szennyvízcsatornát. Nem tudtam, mit tegyek... A víz egyre csak nőtt és nőtt... mindenfelé patkányok úsztak, és szörnyűségesen vinnyogtak... több tucat... százával... – Megállt. A levegő megakadt a torkán, a szemébe könnyek szöktek. Félt. Mint akkor. De nem akarta kimutatni.

– És aztán...? – kérdezte Benedetta.

Zolfo Ercoléhoz bújt.

– A patkányok a felé a pont felé igyekeztek, ahonnan a víz jött... – folytatta Mercurio elhaló hangon. – Undorodtam tőlük, soha nem láttam még ilyen sokat... és akkor az ellenkező irányba indultam... a csatorna szélső ágaihoz, a legmocskosabbak felé, a város alatt... aztán... találkoztam egy szerencsétlennel... egy részeggel... Ismertem, mert ahányszor csak lerészegedett, mindenét elloptam... És ő... megragadta a kabátomat, és rám ordított, hogy kövessem a patkányokat. „A patkányok – mondta −, a patkányok tudják, merre kell menniük. Ússz a patkányokkal.” És én... én nem tudom, miért hallgattam rá... csak egy szaros részeg volt... „Menj a patkányokkal!” – kiáltotta. És akkor, bármennyire is undorodtam tőlük, követtem a patkányokat... néhányan a hátamra meg a fejemre másztak... és egyre csak vinnyogtak, olyan undorítóan...

Benedetta megborzongott. Zolfo Ercoléba kapaszkodott.

– Aztán a víz mindent elöntött, és a patkányok elsüllyedtek... Nem láttam semmit, de miközben a víz alatt úsztam, éreztem őket... éreztem őket a kezemmel... és azt hittem, szétrobban a tüdőm... – Mercurio zihált, mintha ismét átélné azt a hosszú időt, amely alatt nem vett levegőt. – A csatorna fedélhez értem, fellöktem, és a víz felszínére jutottam... A patkányokkal együtt a partra úsztam, és ott maradtam, vártam a részeget... hogy megköszönjem neki. És sajnáltam, hogy olyan sok mindent elloptam ettől a marhától, aki... nos, aki... megmentett... Egész nap ott maradtam... de semmi. Egy héttel később, amikor a folyó visszahúzódott, visszajöttem ide. Miközben a holmimat kerestem, elvetődtem kelet felé, az egyik szélső ágba... – Mercurio elhallgatott.

Egyik gyerek sem szólalt meg.

– És ő ott volt – folytatta egy kis idő elteltével Mercurio még halkabban. – Nem követte a patkányokat, mert nem tudott úszni. A csatornában bújt meg. Azt az utat tette meg, amelyet én akartam, mielőtt vele találkoztam. Felpuffadt, a nyelve vastag volt és lila... a kivörösödött szeme kimeredt, mintha üvegből lett volna... a keze egy csatornafedelet markolt, amely nem akart kinyílni.

A gyerekek még a lélegzetüket is visszafojtották.

De a történetnek még nem volt vége. Volt még valami, amit Mercuriónak el kellett mondania. Egy kép, amely gyötörte. Mély levegőt vett. – A patkányok visszatértek... és ki voltak éhezve...

Csend ereszkedett rájuk.

És abban a csendben csak ez hallatszott: – Mos’ mmá’ Ercole is ffél a sötéttől.

3.

A kilencedik órában a vitorlás gálya szélárnyékba ért.

A legénység java része macedónokból állt. Sötét, só és jég marta arcukat mély ráncok szántották. Világos kávészínű bőrükön néhány helyen, elszórva – még a fekete hajuk alatt is, amely gyérré vált és csomóban hullott – érdes foltok jelentek meg, akár a széttaposott eper. Amikor beszéltek, és az ínyük láthatóvá vált, halványvörös nedv: a nyáluktól felhígult vér csíkozta a sárga fogukat, amelyek mozogtak attól a kórtól, amelyet a nagy vízi utazók skorbut néven ismertek. Rengeteg módszer létezett, amellyel próbálták legyőzni. Ám néhány évvel ezelőttig a tengerészek meg voltak róla győződve, hogy az egyetlen orvosság egy különleges amulett: a Qalonimus.

A régi legenda egy szentről mesélt, akinek a barbárok mártírhalált szántak, ám egy irgalmas orvos gondját viselte, és – hogy a halálát kíméletesebbé tegye – meghallgatta az utolsó kívánságát. A szent életű nő azt kérte, hogy a hamvait vigyék vissza a hazájába, és méltóképpen temessék el. De mert attól félt, hogy a skorbut megöli majd a tengerészeket, akikre a földi maradványait bízzák, a halála előtt az irgalmas orvos fülébe súgott egy csodálatos gyógynövény formulát. És kinyilatkoztatta, hogy azokat a tengerészeket, akik ezt viselik – tartozzanak bármely felekezethez −, megvédi a skorbuttól. A legenda nem őrizte meg a szent életű nő nevét, de az orvosét igen: Qalonimus, ezért az amulettet róla nevezték el.

Senki nem tudta, hogy a legenda egyáltalán nem régi, hanem szűk húsz évvel korábban találták ki. Mint ahogyan azt sem tudta senki, hogy sem a szent életű nő, sem pedig az orvos nem létezett soha. Egyedül a legenda élénk képzeletű kitalálója tudta, aki meggazdagodott belőle, hogy a hiszékeny és babonás tengerészeknek eladta az általa kitalált amulettet, amely nem állt másból, mint bűzös füvek egyszerű keverékéből és egy súlyos vaslemezből, amelyet bőrtarsolyba rejtett. És egy hete tudta a tizenöt éves lánya is, akinek a szélhámos el akarta mesélni az igazságot.

A csaló neve, aki az általa kitalált legendabeli orvos leszármazottjának adta ki magát, Yits’aq Qalonimus di Negroponte volt, a lányáé pedig Yeoudith.

És most az orvos meg a lánya kéz a kézben, peckesen a gálya fedélzetén álltak, várták, hogy búcsút vegyen tőlük a kapitány és a macedón legénység, akik elhozták őket eddig, az Adriai-tenger ezen szakaszáig, amely nem túl mély és nem túl sós, és amely a Pó folyó deltája előtt található.

– Az utatok itt véget ér – mondta a kapitány, egy megbízhatatlannak látszó férfi. – Ismeritek a velencei törvényt. Zsidók semmiféle hajón nem léphetnek a kikötőbe.

A szélhámos tisztelettudóan meghajolt. – Köszönjük, többet tett, mint amire számítottam.

– A hírneve mindannyiunk tiszteletét kivívta – felelte a kapitány.

Yits’aq tudta jól, hogy a kapitány hazudik. A felsorakozott legénység felé fordult. A tengerészek mindegyike alig várta, hogy megszabaduljon tőlük.

A kapitány intett két matróznak, akik elkezdték leereszteni a mentőcsónakot. A fa csiga nyikorgott, és enyhe égett olaj szagot árasztott. – Ereszd... ereszd... – mondta ütemesen a kezelő, és a korláton áthajolva ellenőrizte, hogy a négy evezős és egy kormányos mentőcsónak tengerre szállt-e.

– Az embereim ezen a folyóágon a partra visznek benneteket – mondta a kapitány, és egy széles vízfelületre mutatott, amelyet nádas szegélyezett. – Adria régi városa környékén vagytok. Ezen a vidéken áll egy fogadó, ahol éjszakázhattok. Aztán induljatok északkelet felé! Velence arra van.

– Én és a lányom életünk végéig az adósai maradunk – mondta ünnepélyesen Yits’aq Qalonimus di Negroponte. Aztán a tekintete a három nagy, láncokkal és lakatokkal lezárt ládára siklott.

– A vagyonát átadjuk Asher Meshullamnak a San Polón álló palotájában, ahogyan kérte – mondta a kapitány. – Ne aggódjon!

– Vakon megbízom Önben – felelte Yits’aq, de továbbra is a három ládát nézte, mintha nem akarna megválni tőlük. Aztán a tekintete a tengerészekre siklott, észrevette sürgető és sóvár tekintetüket. Ismét a kapitányra nézett, túlzott kedvességgel, ám egyben türelmetlenül is, amiről a bal lába meg a két kezének ideges mozdulatai árulkodtak, a kezét összekulcsolta: akár két szerelmes pók. – Megbízom Önben... – ismételte, de mintha állítás helyett kérdés lett volna. Vagy könyörgés.

A kapitány mosolygott. De aztán az arca vigyorba rándult, amely egyszerre rejtett idegességet és örömöt. – Menjen... vagy az éjszaka az úton találja magukat. A világ pedig tele van gonosz emberekkel – mondta ideges mozdulattal.

– Igen – bólintott Yits’aq lehajtott fejjel, beletörődve. Aztán a lányát a kötélhágcsó felé tolta, amelyet a matrózok leeresztettek. – Menjünk, gyermekem!

Ebben a pillanatban az egyik öreg matróz, akit skorbut emésztett, kivált a legénység soraiból, és Yits’aq lába elé vetette magát. – Érintse meg a Qalonimust, uram, hogy meggyógyulhassak a kórságból! – könyörgött.

A kapitány belerúgott az öregbe, nem fogta vissza a dühét, úgy vicsorgott: – Marha! – Aztán Yits’aq felé fordult, és megpróbálta enyhíteni a történteket: – Indulniuk kell...

– Engedje meg, kapitány úr! Egy pillanat az egész – szólt Yits’aq. A férfihoz hajolt. Megnézte a fogát, az ínyét és a véraláfutásokat a nyakán. – Hiszel még a Qalonimusban? – kérdezte meglepetten.

– Persze, uram – felelte az öreg matróz.

– Derék – sóhajtott fel a szélhámos, és nosztalgiával gondolt vissza a szép időkre, amikor még minden tengerész hitt a Qalonimus csodálatos hatalmában, és három ezüstpénzt fizetett érte, hogy a nyakában hordja.

– Érintse meg a Qalonimuszt, nagyra becsült uram! – kérte újra az öreg.

A legénységen türelmetlen morajlás szaladt végig, mint az egyre terjedő rezgés. De senki nem szólalt meg.

Yits’aq Qalonimus di Negroponte a matróz fölé hajolt, és kezébe vette az amulettet, amely éveken át gazdaggá tette: beledugott egy vaslapot, amelytől nehéz lett, a háza mögött növő, egyszerű mezei füveket tömött mellé, a tokját pedig néhány fillérért egy azóta megboldogult öregasszony varrta. Yits’aq lehunyta a szemét, és halkan így mormolt: – A szent életű nő felhatalmazásával, akinek a neve a legendák ködébe veszett, és a vérem adománya által, amely csodálatos ősöm, Qalonimus doktor vére, ezt a csodatévő receptúrát új gyógyító erővel ruházom fel. – Kinyitotta a szemét, elengedte az amulettet, és mindkét kezét a matróz fejére helyezte. – Íme az én brachám* – mondta ünnepélyesen. – Áldásomat adom rád, és megmenekülsz. – Aztán a lányához fordult, sebtében – akár a macska karmolása – rámosolygott, félig zavartan, félig cinkosan, most, hogy már a lánya is tudta, majd így szólt hozzá: – Menjünk!

* Bracha = áldás.

Yeoudith a vállára akasztotta a táskáját, amelyet ő maga készített élénk színű perzsa szőttesből, a térdéig felhúzta a szoknyáját, amellyel magára vonta az összes matróz tekintetét, és leereszkedett a meredek hágcsón, amely hosszan himbálózott a gálya oldalán. Aztán ügyes ugrással a csónakban termett. Az apja még egyszer elköszönt a kapitánytól, és a lánya után ment.

– Evezz! – szólt a kormányos. A matrózok egyszerre a vízbe merítették az evezőjüket. A csónak lassan elindult, miközben az evezők fája csak úgy csikorgott a evezővillában, aztán egy pillanat alatt felgyorsult, és siklani kezdett a vízen a lomha folyó felé.

Yeoudith a gálya felé fordult, és látta, hogy a kapitány meg a matrózok csürhéje az értékes ládákra vetik magukat. Aggodalmas tekintettel az apjára pillantott.

– Tudom, kislányom. A kapzsik! Már neki is láttak – mondta neki Yits’aq halkan, nehogy az evezősök meghallják.

– De hát a holmink...? – kezdett rá Yeoudith aggodalmasan.

Az apja gyengéden a két kezébe vette a fejét, és a Pó deltája felé fordította. – Előre nézz! – mondta neki.

Yeoudith nem értette. Zihálva vette a levegőt a mellkasában, ott, ahol a ruhája immár egy éve duzzadni kezdett. Megrázta a fejét, mintha lázadna az igazságtalanság ellen. – Ezek tolvajok, apám – suttogta izgatottan.

– Igen, kincsem – felelte Yits’aq.

Yeoudith megpróbált kibontakozni az apja öleléséből. – Hogyan tudod ezt elviselni? – sziszegte.

Yits’aq erővel visszafogta. – Hagyd abba! – mondta neki szigorúan.

– De apám..

– Hagyd abba, azt mondtam. – Ránézett. Olyan fekete szeme volt, mint néhány kosnak.

Yeoudith ismét megpróbált kiszabadulni, de az apja nem engedte, szinte fájdalmat okozott neki, míg végül a lány megadta magát.

A csónak elhagyta a nyílt tengert, és a Pó torkolatába siklott, könnyedén szelte a lágy hullámokat, ahol a sós víz az édessel találkozott.

A folyó olyan titokzatosan és termékenyen tárult eléjük, akár a jövőjük. A két partja sáros és süppedős volt, nádas mocsár szegélyezte. A jöttükre felröppent egy hosszú, vékony nyakú madár. Egy lapos, evező nélküli bárka – amelyet hosszú rúddal hajtottak, és a fedélzetén ösztövér halászok ültek – hálót húzott maga után, mint ahogyan a csiga nyálkás nyomot hagy maga után. A mocsárban egy cölöpökből, szalmából és nádból épült halászkunyhó látszott.

A nap hanyatlani kezdett, és az egész tájat vöröses homályba burkolta. A vízből ködfoltok szálltak fel, amelyeket a nagy hideg alacsonyan tartott.

És akkor Yits’aq, miután gyorsan a gálya felé pillantott, némi rideg felhanggal így szólt: – A lakatok és a láncok elég sokáig kitartottak, tehetetlen népség.

Yeoudith érezte, hogy az apja enged a szorításból. Ő is a gálya felé fordult. Látta a kapitányt, aki már csak egy kis fekete pont volt, amint feléjük mutat, és próbálja a kormányos meg az evezősök figyelmét magára vonni. Mögötte, mint egy százkarú fenevad, a többi matróz is hadonászott, és talán kiáltoztak is, de elég távol voltak ahhoz, hogy hallani lehessen őket. Yeoudith teljesen összezavarodva az apjára nézett.

Yits’aq mosoly nélkül, a maga nyers módján így szólt: – Sajnálom, hogy ezekre az ostoba kalózokra kell hagynom három ilyen szép ládát. – Felsóhajtott. – Meg a szigetünknek mindazt az értékes kavicsát...

– Kavics...?

– Miért, szerinted arannyal meg ezüsttel kellett volna a ládákat megtöltenem? – Magához szorította. És semmi mást nem mondott.

Yeoudith nézte az apja profilját, nemes és vékony sasorrát, akaratos állát, amelyen hegyes szakáll bodorodott. Yits’aq Qalonimus di Negroponte világa sokkal összetettebb volt, mint amilyennek ő képzelte. De elég volt ez az erős és meleg szorítás, hogy biztonságban érezze magát. Akkor is, ha csupán pár napja döbbent rá, hogy sarlatán és szélhámos. Sűrű, szurokfekete szemöldökét felvonva megbillentette a fejét, és az apja vállára ejtette.

Az eddigi életük véget ért, és új kezdődött. Új szabályokkal.

– Kavics – ismételte, és halkan nevetett.

5.

– Az anyám színésznő volt – mondta Mercurio, miközben lemászott a cölöpös emelvényről, amikor reggel lett. – Vagyis... színész. – A három gyerekre nézett, akik felugrottak a hangjára. – Tudjátok, nem, hogy nők nem lehetnek színészek?

Benedetta és Zolfo egymásra nézett. – Persze – hazudta Benedetta.

– Igen, hogyne – mondta Mercurio. – Nos, az anyám, hogy játszhasson, éveken át férfinak öltözött. És mindenki hitt neki. És mint férfi olyan helyes volt, hogy női szerepeket bíztak rá.

Benedetta és Zolfo elbűvölten hallgatta, de egy kicsit össze is zavarodott a sok nemcserétől, amelyet nem igazán tudott követni.

Mercurio megragadta az emelvényre függesztett piszkos és foltozott vászon egyik szélét. – Készen álltok? – kérdezte, majd színpadias mozdulattal lerántotta, leleplezte, mi rejlik mögötte.

Benedetta, Zolfo és Ercole szája tátva maradt a meglepetéstől.

Úgy érezték, mintha varróműhelyben lennének. Vagy egy üzletben. Volt ott papi reverenda és szerzetesi csuha, fekete írnoki ruha és csíkos szolgaruha. Pápai istállómesteri egyenruha, a mellén megerősített bőrkabáttal. Aztán spanyol katonai harisnya (az egyik lába vérvörös, a másik sáfrányszínű) és szikrázóan díszes, buggyos ujjú kabát. Kovácskötény, fekete csuklyás köpeny és úti viaszos köntös. Egy fonott kosárban kalapok, parókák, szemüvegek, monoklik, álszakállak, pergamenek, táskák látszottak. Egy másik kosárban pedig mindenféle eszköz: rövid kard, kovácskalapács és lókupecszerszámok, vésnökbőröv vésőkkel, borbélyborotva, asztalosfűrész, és titkári itatós pecsét, lúdtollak, tintatartók. Félcipők, csizmák, papucsok, halárusoknak való fapapucs. Volt ott végül egy kurtizánoknak való kobaltkék ruha, amelyet színes üveg áldrágakövek ékesítettek, egy jó családból származó lánynak való sötétzöld, tiszteletet parancsoló, és egy szerényebb, szolgálónak való szürke és barna ruha köténnyel, jó nagy zsebbel az elején, fehér főkötővel.

– A kurva életbe…! – kiáltott fel Benedetta.

Mercurio repesett az örömtől. – Lássunk munkához! – mondta. – Van egy ötletem, hogyan szerezzük vissza az aranypénzt attól a fogadóstól.

– Hol találtad ezt a sok mindent…? – kérdezte Benedetta, mintha meg sem hallotta volna.

– Az anyám hagyta rám örökség gyanánt – mondta Mercurio. – Tőle tanultam meg, hogyan kell álruhába öltözni. Csakhogy én… egy kicsit másfajta színész vagyok, mint ő – nevetett.

– De te nem árva vagy? – kérdezte Zolfo.

– De. De az anyám, amikor haldoklott, megkérte a színtársulat igazgatóját, hogy keressen meg, és adja nekem ezt a holmit meg az áldását. – Mercurio a gyerekekre nézett, akik az ajkán csüggtek. – Nézzétek, ez egy hosszú történet. Hogy rövidre fogjam, az anyám az ágyban kötött ki a társulat egyik színészével, aki rájött, hogy nő. Így születtem én, és az anyámat arra kényszerítették…

– Hogy a keréken hagyjanak, mint engem és Ercolét – mondta Zolfo, és a földre köpött.

– A kke’éken – nevetgélt Ercole.

– Csend, ostoba! – mondta neki Zolfo.

– Nem. Az anyám soha nem hagyott volna el engem. Rábízott egy nőre, és pénzt adott neki, hogy felneveljen. De az a nő a Szent Mihály Arkangyal Árvaház kerekére rakott, a pénzt pedig megtartotta magának.

– A mocskos némber!

– Nos, az anyám megbetegedett és meghalt. A színtársulat igazgatója megtalált, és nekem adta a vagyonát, vagyis ezeket a jelmezeket… minden szerepéét, amelyet játszott… és elmesélte a történetét. És azt mondta, hogy ő volt a társulat legjobb színésznője, és hogy…

– …hogy mindig szeretett téged? – kérdezte Zolfo reménnyel és irigységgel teli szemmel.

– Igen, pontosan – felelte Mercurio.

– De hogyan tudott az igazgató megtalálni téged, és honnan tudta, hogy te vagy az? – szólt közbe Benedetta.

– Ez egy bonyolult történet – zárta rövidre Mercurio. – Most térjünk vissza a fogadósra! Mosd meg az arcod és a kezed! – mondta Benedettának. – Abban a vödörben találsz vizet.

– A fenéket mosdok meg – csattant fel Benedetta.

– Mosakodj meg! – ismételte Mercurio.

– Miért kellene megmosakodnom?

– Mert ez is a tervem része.

– Miféle terv?

– Mosakodj meg, és megtudod! – Leakasztotta a jó családból való lány zöld ruháját. – Biztosan jó lesz rád – mondta, és a lánynak nyújtotta.

– Hideg – panaszkodott Benedetta, amikor két ujjával a szemét kezdte mosni.

– Tisztának kell látszanod – mondta neki Mercurio. – Ne siránkozz!

– Utálok mosakodni! – felelte bosszúsan Benedetta.

– Biztosíthatlak, érződik – nevetett Mercurio.

Benedetta szeme villámokat szórt, de aztán mindkét kezét a vízbe mártotta, és dühösen megdörzsölte az arcát.

– Rendben, most öltözz át! – mondta neki Mercurio, miután ellenőrizte, hogy a fekete kosz is eltűnt a körme alól.

– Hol? – kérdezte Benedetta.

Mercurio meglepetten nézett rá. – Mi az, hogy hol?

– Azt hiszed, meztelenül mutatkozom előtted? – kérdezett vissza Benedetta.

– Nos, nincs másik szobám, tudod – felelte Mercurio.

– Forduljatok meg, és hátra ne merjetek nézni! – parancsolt rájuk Benedetta. Hallották a ruhák susogását, aztán amint így szól: – Kész.

Zolfo és Ercole szája tátva maradt. – Nagyon szép vagy! – szólalt meg Zolfo. És Ercole megismételte: – Ercole is azt mmondja, na’on sszép vagy.

Benedetta szemmel láthatóan elpirult. – Tökfilkók – mondta, és Mercurio felé fordult.

– Gyerünk kifelé! – mondta Mercurio mindenféle megjegyzés nélkül. – Én is rögtön jövök, és elmagyarázom a tervet.

Fél óra sem telt bele, már az utcán voltak.

Miközben gyors léptekkel haladtak, Benedetta Mercurióhoz lépett. – Milyen szerepet játszott ebben a ruhában?

– Ki?

– Az anyád.

– Ja, vagy úgy... Hercegnőt.

– Hercegnőt? – Visszhangozta Benedetta. Az egyik kezével végigsimította a ruhát, majd kiugrott a bőréből. Peckesen ment még néhány lépést, majd így szólt: – Figyelj, ne haragudj a tegnap estéért!

– Miért? – kérdezte Mercurio.

– Nem gondoltam komolyan... nos, amikor azt mondtam, fulladj bele a csatornádba... én nem tudtam...

– Rendben.

Benedetta a kezével megérintette a fiú vállát.

Mercurio lerázta. – Nem akarok barátokat.

– Na még csak az kellene! – vágta rá Benedetta. Aztán végigmérte. – Igazi papnak nézel ki – nevetett.

Mercurio is elégedetten nevetett. Hosszú, fekete, piros gombos reverendát viselt, amelynek a mellére egy vérző, töviskoszorús szívet hímeztek. A fején fekete, fényes kalap volt. – Még nem tökéletes – mondta. Odalépett két szamár jászolához, kivett belőle egy marék szénát, labdává gyúrta, és a hasa magasságában a reverenda alá dugta. – A papok minden nap reggeliznek, ebédelnek és vacsoráznak. Nem úgy, mint mi. Azért híznak meg úgy. – Aztán amikor elmentek egy gyümölcsös pult mellett, röptében ellopott egy almát, levágott belőle két szeletet, és a szájába dugta őket, a foga és az arca közé. – Teffék, moft már tökéletef vagyok – nevetett. – Csak egy kicsit fúlyofabb léptekkel kell haladnom – és megváltoztatta léptei ütemét.

– Őrület! – kiáltott fel Benedetta.

– Ahhov, hogy álcávvuk magunkat, nem elég...

– Nem értelek – mondta Benedetta.

Mercurio kivette az almagerezdeket a szájából, és eldobta őket. – Nem, ez mégsem jó. A másik szabály: ne túlozz. Ha a fogadós nem ért meg, fújhatjuk az egészet. Azt mondtam, ahhoz, hogy álcázzuk magunkat, nem elég a megszokottól eltérő ruhába bújni. Úgy kell tenned, mintha a megszokott ruhád volna. Úgy kell benne mozognod, mintha minden nap ezt viselnéd.

– Akkor nekem hogyan kell mozognom ebben a hercegnői ruhában? – kérdezte Benedetta.

– Nos, riszálnod kellene magad.

– Kapd be! – mondta Benedetta, de néhány lépés múlva felnevetett, és elkezdte a csípőjét riszálni.

Befordultak a Funari közbe. – Maradj itt! Úgy, hogy látszódj! – mondta Mercurio Benedettának. – Ti ketten viszont ne mutatkozzatok!

A Funari köz fogadósa nagydarab ember volt, az arca kivörösödött a sok ivástól, és nagyon magabiztos volt. Két nagy, négyzet alakú nyílás közepén állt, rajtuk szárnyas harmonika ajtók, amelyeket három szolgáló nézegetett. A Fogadó a Költőkhöz tágas volt és világos. Valaha raktárként használták. A jobb oldali fal mellé két hatalmas boroshordót állítottak, hogy a tulajdonos gazdagságát hirdesse.

– Szép jó napot, testvérem! – hallotta a háta mögül.

– Nincs nekem se fivérem, se nővérem – felelte ingerülten a fogadós, amikor a fiatal pappal találta magát szemközt.

– A mi Urunk ma lehetőséget kínál neked – mondta Mercurio szelíden mosolyogva.

A fogadós tetőtől talpig végigmérte. – Ha adományokat gyűjtesz, rossz ajtón kopogtatsz, te pap – felelte, és már fordult is volna vissza.

– Nem értettél meg, jóember. A mi Urunk az, aki végtelen nagylelkűségével ajánlatot tesz neked – mondta Mercurio.

A fogadós ránézett, és felvonta a szemöldökét. – Miféle ajánlatot?

– Lehetőséget ad neked, hogy egy tévedésedet jóvá tedd, testvérem.

A fogadós gyanakodni kezdett. Összefonta a karját, és kihúzta magát. Összeszorította az ajkát, és a kis papot méricskélte.

Mercurio nem szólalt meg, állta a tekintetét.

– Miféle tévedésről locsogsz? – engedett végül a fogadós.

Mercurio elégedetten mosolygott. – Őméltósága, Carpi püspöke, Tommaso Barca di Albissola, aki olyan megtiszteltetésben részesít, hogy a titkáraként szolgálhatom, in saecula saeculorum atque voluntas Dei…

– Fejezd már be a latin ugatást és beszélj! Gyorsan, ki vele, mit akarsz! – mondta a fogadós, aki a hosszú név hallatán elveszítette a magabiztosságát.

– Nincs rá szükség, hogy beszéljek. Elég lesz ránézned egy fiatal lányra, hogy megértsd – és miközben ezt mondta, a köz sarka felé fordult, és Benedettára mutatott. – Megismered?

– Miért kellene? – kezdett védekezni a fogadós.

– Mert tegnap este megtartottál magadnak egy aranypénzt, amely az ő jogos tulajdonában állt – mondta Mercurio.

– Átkozott legyek, ha ez igaz…

Mercurio a fejét kezdte rázni, a száját pedig a csalódottság jeleként lebiggyesztette. – A mi Urunk, az ő alázatos szolgája vagyis az én kezem által, alkalmat ad neked, te pedig aljas módon elszalasztod? Én Isten kezét és Őméltósága tarsolyát képviselem. A pénz, amelyet a lánytól elvettél, a püspöké, aki mint minden évben, most is Rómába látogatott a szentatyához. És a püspök még mit sem tud minderről…

A fogadós megsemmisült. Egyrészről félt, hogy esetleg csalás az egész, ám ugyanakkor azt sem akarta kockáztatni, hogy egy hatalmas főpapot az ellenségévé tegyen. Egyrészről nem akart megválni egy ilyen könnyen szerzett aranypénztől, másrészről ismerte a hatalmasok igazságtételének kegyetlenségét. – Tolvajnak nézett ki, csupa kosz volt és rongyos… – dünnyögte.

– Igen, persze. Éppen a Szent Mihály Arkangyal Árvaházból jött, ahonnan őméltósága a… szolgálóit válogatja. És a tegnapi volt az első próba, amelyet a lánynak ki kellett állnia. A pénz próbája, ahogyan őméltósága hívja. Minden új lánynak adnom kell egy aranypénzt, és elküldenem, hogy ételt rendeljen. Ha vacsorával tér vissza, nevelhető, ha viszont eltűnik, az őrök megkeresik és jutalmul úgy bánnak vele, mint egy tolvajjal... – Levette a kalapját, és magában nevetett. Ezzel valami olyasmire tereli a fogadós figyelmét, amelyre kész válasza volt, ahelyett, hogy engedné a fejét törni.

– És honnan tudjam, hogy nem szélhámos vagy? Kisfiú vagy még... – mondta a fogadós, mint ahogy azt sejteni lehetett, bizonytalan tekintetét jobbra-balra kapkodta. – Meg aztán hol van a tonzúrád, ha egyszer pap vagy?

– Novizium saecolaris vagyok – felelte Mercurio, és örült ennek a nem létező kategóriának, amelyet jó néhány szélhámossággal korábban talált ki. Előhúzta a vászontarsolyt, amelybe a kereskedőtől ellopott pénzt tette, megcsilingeltette, aztán kioldotta a zsineget. Kinyitotta, a tenyerére helyezte, és a fogadós orra alá dugta. – Az irgalom elve vezet erre a tettre, kétkedő fogadós. Nézd ezeket az érméket! Talán nem ugyanolyanok, mint az, amelyet a lánytól elvettél? Nem liliom van mindegyiknek az egyik oldalán, Keresztelő Szent János pedig a másikon? Nem római pénzek.

A fogadós előre nyújtotta az orrát, és hunyorgott. Aztán a zsebébe dugta a kezét, és előhúzta az ellopott érmét. – Honnan tudhattam volna? – ismételte, és idegességében feldobta az érmét, majd elkapta.

Mercurio nem szólt semmit.

A fogadós újra feldobta az érmét, és Benedettára nézett. – Honnan tudhattam volna? – ismételte, és már-már engedett. Aztán újra feldobta az érmét, jó magasra, hogy késleltesse a pillanatot, amikor meg kell tőle válnia.

Ebben a pillanatban a Funari közben dühödt kiabálás hangzott fel.

– Tolvajok! Átkozott tolvajok!

A fogadós hirtelen megfordult, és meglátott egy zsidót, amint Benedettára meg két másik fiúra mutat. Biztos volt benne, hogy becsapják.

De az érme még a magasban volt.

Mercurio – egy macska gyorsaságával – röptében elkapta, éppen egy pillanattal a fogadós előtt. – Nagy marha! – nevetett az arcába, miközben elinalt.

– Tolvaj! Tolvaj! – kiáltotta a fogadós, és utána eredt.

Mercurio olyan gyorsan rohant, hogy a fogadós soha nem érte volna utol, de csupán egyetlen irányba tudott menekülni, mégpedig a kereskedő felé, aki továbbra is Benedettára, Zolfóra és Ercoléra mutogatva kiabált. Mercurio elsurrant a házfal és a kereskedő között. Miközben menekült, a széna, amellyel a hasát kitömte, potyogni kezdett a reverendája alól.

Shimon Baruch eleinte nem törődött vele.

Mercuriónak sikerült mellette elsuhannia.

Ám a kereskedő felfigyelt a szénára, amelyet Mercurio hullatott, felismerte, sarkon fordult, és utána eredt. – Tolvaj! Tolvaj!

Mögötte a fogadós ugyanúgy kiáltozott: – Tolvaj! Tolvaj!

És mert mindketten Mercurio után szaladtak, a másik három gyerek megmenekült, bár nem tett érte semmit. Benedetta az ellenkező irányba indult, Zolfo és Ercole pedig utána, de a félkegyelmű tekintete olyan rémült volt, akár egy kisgyereké. Megtettek néhány lépést, befordultak a sarkon, ám akkor Benedetta megállt, és Zolfóra nézett. – Segítenünk kell neki – mondta.

Mercurio szaladt, ahogy csak bírt, próbálta lerázni a kereskedőt, de a reverenda lassította a futását. A fogadós szinte rögtön feladta. Mercurio látta, amint kétrét görnyed, és már az első sikátoroknál levegő után kapkod. Ám ahányszor hátrafordult, a kereskedő mindig egy lépéssel közelebb ért hozzá. Befordult a San Paolo alla Regolára. Itt – gondolta – a sikátorok olyan útvesztője kezdődik, ahol könnyen nyoma veszhet. De látta, hogy a kereskedő még közelebb ért hozzá. És még távolabb mintha Benedettát pillantotta volna meg, aki a szoknyáját felemelve dühödten rohant. Erre ő is felemelte a reverendáját, összeszorította a fogát, és lehajtotta a fejét. A lába a sárba süppedt, a tüdeje égetett. Ha eldobná a pénzes tarsolyt, a kereskedő megállna, hogy felvegye, és ő megmenekülne. De nem akart a pénztől megválni. A San Salvatore in Campo felé fordulva ráeszmélt, hogy a lába kezd megmerevedni. Ne add fel! – gondolta. Bevette magát egy sor szűk utcácskába. Hátrafordult. Nem látta a kereskedőt, de Mercurio tudta, hogy pillanatokon belül fel fog bukkanni. Befordult egy hulladékkal teli sikátorba. Amint felnézett, észrevette, hogy csapdába esett. Zsákutca volt. Hallotta a kereskedő közeledő lépteit. Két vörös tégla oszlop között a falhoz simult. A lélegzetét is visszatartotta.

Shimon Baruch a sikátorok kereszteződéséhez ért. A zsidókra kirótt fegyverviselési tilalom ellenére vett egy rövid, két pengéjű kardot hosszú markolattal. Előtte három sikátor, kettő jobbra, egy aprócska balra, amely tele volt a szomszédos zöldségpiac hulladékával. – Légy átkozott! – kiáltotta. Befordult a zsákutcába. Megállt, legyőzte a kétségbeesés, hogy elveszítette. – Átkozott! – kiáltotta. Kiment a sikátorból. De ekkor meghallotta, amint valaki lába alatt a zöldségek megreccsennek. Dühödten újra befordult.

Mercurio éppen leroskadt a fal tövébe, megzördült alatta a hulladékszőnyeg, ami a kereskedő figyelmét felkeltette.

– Hát itt vagy, tolvaj! – kiáltott fel Shimon Baruch. – Add vissza a pénzem!

– Uram… – mondta Mercurio, és a megadás jeleként felemelte a kezét −, nincs nálam a pénze…

Shimon Baruch tekintete olyan volt, akár a megszállottaké, a szeme kivörösödött, az orrlyuka kitágult, a futástól zihált, a száját kitátotta és nyáladzott. A kardot tartó keze remegett. Úgy tett, mintha szúrni akarna, és közben felüvöltött: – Add vissza a pénzem!

A kereskedő háta mögött megjelent Benedetta, Zolfo és Ercole. Benedetta intett Mercuriónak, hogy hallgasson. Aztán Ercole fülébe súgott valamit. Mercurio látta, hogy az óriás a fejével nemet int. A szeme tele volt félelemmel.

Shimon Baruch előrébb lépett, fogalma sem volt róla, mi történik a háta mögött. – Átkozott nyomorult, tönkre akartál tenni, mi? Add vissza a pénzem, vagy megöllek! – Még egy lépést tett, és a kardot Mercurio mellkasának szegezte. A mozdulatai kapkodók voltak, nem látszott igazán elszántnak, inkább mintha az egyik pillanatban azt gondolná, hogy kibelezi, a következő pillanatban pedig azt, hogy elmenekül, mert megrémült a saját őrületétől, amely hatalmába kerítette. Egész testében remegett, miközben haladt előre, a szemét tágra nyitotta, a torka kiszáradt, fegyverét az ellenségének szegezte, akit a sikátor végében tőrbe csalt és sarokba szorított. És hogy bátorságot merítsen, felkiáltott, ahogy csak a torkán kifért.

Mercurio megrémült. Lehunyta a szemét.

Benedetta taszított egyet Ercolén.

– Ercole ffél – sírdogált az óriás.

A kereskedő előre nyújtott karddal hirtelen megfordult, éppen akkor, amikor Zolfo belerúgott Ercoléba. És akkor az óriás kinyújtott kézzel előre lépett, hogy a kereskedőt lefegyverezze. A félelem vagy az ügyetlenség tette-e, nem tudni, de megbotlott, és a kereskedő felé zuhant. Aki épp olyan rémült volt, mint ő, és szúrt.

Mercurio elfojtott nyögést hallott, mintha egy meglepődött hang lett volna. Kinyitotta a szemét, és akkor meglátta a kard reszkető, vértől vörös csúcsát: Ercole hátából állt ki, miután teljesen átszúrta.

Shimon Baruch miközben kihúzta a fegyvert, hátralépett, és egyre csak Ercolét nézte, aki az ő keze által hal meg. – Nem akartam… Én nem akartam… – dadogta.

Az óriás lassan a földre rogyott. – Ercolénak… ffáj…

– Ne! – ordított fel Zolfo.

– Nem akartam… – ismételte Shimon Baruch. Aztán, mint aki hirtelen megbolondult, a szemében újabb gyűlölettel Mercurióra nézett. – A te bűnöd! Csak a te bűnöd! – kiáltotta, és rávetette magát.

Mercurio ez alkalommal nem hunyta le a szemét. Sikerült a kereskedő fegyveres kezét megragadnia. Dulakodás közben a félelemtől megsokszorozódott erővel igyekezett az első támadás hevét visszaverni. Letérdelt, de nem eresztette el a kardot tartó kezet. A véres kard lehorzsolta a falat a feje fölött.

– A te bűnöd! Mindez a te bűnöd! – ordította a kereskedő.

Mercurio a kereskedő csuklóját szorongatva körbefordult, a csípőjével meglökte a kereskedő csípőjét. Shimon Baruch elesett, és magával rántotta Mercuriót is, együtt gurultak a hulladékban. Mercurio igyekezett nem elengedni a kardot. Semmi másra nem gondolt. Akkor a kereskedő kardja hirtelen engedett, és a falnak csapódott. A könyöke természetellenes módon meghajlott. A csuklója kifordult. És Mercurio súlya, akaratán kívül letolta.

A penge a kereskedő torkába fúródott.

Mercurio porc hangját hallotta, mintha egy csótányt taposott volna el. És érezte a vér ízét, amely a kereskedő szájából fröcskölt. Rémülten felállt, a szeme tükröződött Shimon Baruch szemében, amely éppen kihunyt. Állt és nézte. Mozdulatlanul. Kezében a karddal. Elengedte. Földet érve a fegyver fémesen csengett.

– Ne… – mondta halkan Benedetta.

Mercurio ekkor hirtelen, mintha fásultságból ébredne, leoldotta a lopott pénzzel teli tarsolyát. – Ezt akartad? – kiáltotta, mintha megbolondult volna. – Ez volt az? – a tarsolyt erőből a kereskedőhöz vágta, aki kezét a torkára szorítva a földön hörgött. – Fogd! A tied! Fogd már!

– Gyere innen, Mercurio! – mondta neki Benedetta, és megérintette.

Mercurio megfordult, először nem is látta a lányt. Ránézett, nem szólt semmit, majd lassan összpontosított. Mintha apránként ismerné fel. Akkor a tekintete Ercoléra siklott. A gyomra tájékán a köpenyén egyre nagyobb lett a vérfolt. Segített neki talpra állni. – Tartsd a másik karjánál fogva! – mondta Zolfónak.

Zolfo sírt.

– Tartsd! – parancsolt rá Mercurio. Benedettára nézett. – Menjünk!

Elhaladtak a kereskedő mellett, és eltűntek Róma sikátorainak útvesztőjében.

Amikor az őrök megérkeztek, egy öregasszony, aki az egyik sikátorra néző ablakból kihajolt, így szólt: – Egy pap ölte meg.

Az egyik őr lehajolt hozzá: – Nem halt meg – mondta.

– Egy pap ölte meg – ismételte az öregasszony.

6.

A fogadósnő hirtelen felkapta a fejét, a tekintete Giuditta élénk tekintetére tapadt. Az arckifejezése már-már félelmet tükrözött. A szegény ember félelme, amikor olyan szerencsében részesül, amilyet elképzelni sem tudott volna. – Hogy mondtad? – kérdezte elhaló hangon.

– Az apám... az apám... – dadogta Giuditta.

A fogadósnő lassan Isacco felé fordult.

– Derék asszony... – kezdett bele Isacco, majd alig láthatóan megrázta a fejét, és kereste a szavakat, hogyan bújhatna ki ebből a helyzetből.

De a nő félbeszakította, és rákezdett, mint egy túláradó folyó.

– Maga orvos? Nem kell a szobát kifizetnie, főzök maguknak, amit csak akarnak, de kérem, mentse meg a kislányom! – mondta hevesen. – Mentse meg, doktor úr!

Isacco szemrehányó pillantást vetett a lányára, mert úgy érezte, sarokba szorították. – Megteszem, ami tőlem telik, derék asszony – mondta bizonytalanul. – Vezessen hozzá!

A fogadósnő a lépcső felé szaladt.

Isacco a szomszédos asztalnál ülő két részegre pillantott. – Te is gyere! – mondta Giudittának, de kerülte a tekintetét.

– A férjem tavaly halt meg maláriában – mesélte a fogadósnő, miközben végigmentek a lépcső tetejétől induló rövid, keskeny folyosón. – Csak ő maradt nekem – és kinyitott egy ajtót.

– Itt várj meg! – mondta Isacco Giudittának, majd egy olyan alacsony mennyezetű szobába lépett, hogy meg kellett hajolnia. Levette a sárga sapkát, és az övébe fűzte. Az egyik sarokban meglátott egy feketébe öltözött öregasszonyt, aki egy alacsony széken ücsörgött, és majdnem teljes sötétségben font. Olyan álarcot viselt, mint az öregek oly gyakorta: úgy tesznek, mintha nem vennék észre a halált, amikor túl közel ügyködik hozzájuk, nehogy rájuk is felfigyeljen. Isacco feltételezte, hogy vagy a fogadósnő, vagy talán a megboldogult férjének az anyja lehet. Látott még egy szerzetest, aki háttal volt neki, durva csuhát viselt, amely valaha fekete lehetett, a derekán kötél, meztelen lába mocskos, a beteg kislány ágya mellett térdelt, aki nyögdécselt és félrebeszélt. Kellemetlenül érezte magát. A papokat soha nem szívelte. Mielőtt az ágyhoz lépett volna, az ajtó felé fordult, és a félhomályban Giudittára pillantott. És meglepetten vette tudomásul, hogy nem haragszik rá. Sőt, olyasvalamit érzett, mint a hála, és a melegség.

A szerzetes a szalmazsáknak támasztotta a homlokát, és nem emelte fel a fejét, amikor az újonnan érkezettet meghallotta. Félig nyitott szájjal tovább mormolta az imádságait.

Isacco egyik kezét a kislány homlokára tette, aki tízéves lehetett. Tűzforró volt. Felemelte a takarót. A kislány az egyik oldalán kuporgott. Azon töprengett, mit tenne az apja. Ekkor próbálta megfordítani, és kinyújtani a lábát. A kislány rögtön felordított a fájdalomtól, a kezét a hasához emelte

A szerzetes felpillantott. Nem volt több harminc évesnél, de az arca mintha egy múmiáé lett volna, a bőre olyannyira a koponyájához tapadt. Az arca beesett volt, és olyan mély ráncok szántották, mintha sebhelyes lett volna. Olyan volt a kinézete, mint aki hetek óta böjtöl. Apró, élénk, kék, megszállott szeme, piros erek hálózta szemgolyója rögtön a sárga sapkára siklott, amelyet Isacco az övébe tűzött. Egy ugrással talpra szökkent, és a nyakában lógó keresztet Isacco felé tartotta. – Sátán! – bömbölte. – Mit keresel itt?

Isacco abbahagyta a kislány hasának tapogatását.

– Ő orvos, barát – mondta a fogadósnő. – A lányom miatt van itt.

A szerzetes a nő felé fordult, szigorúan végigmérte, mintha éppen az Urat káromolta volna. – Zsidó – mondta vészterhes hanglejtéssel.

– Orvos – ismételte a fogadósnő.

A szerzetes a magasba emelte a szemét. – Atyám, miért küldöd az alattomos kígyót a gyenge Évához? – Megszállott szemét Isaccóra szegezte. – Küldd hozzám, hogy a sarkammal agyontaposhassam.

– Mi baja a kislányomnak, doktor úr? – kérdezte a fogadósnő Isaccót sürgető hangon, mintha megértette volna, hogy itt hamarosan már nem lesz mit tenni.

Isacco látta, hogyan harcolt az apja ezzel a gyulladással, amely leggyakrabban a gyerekeket sújtotta. – Fel kell vágni és bekötni... – kezdett bele a szerzetest méricskélve.

– Hallgass, te istenkáromló! – kiáltotta a szerzetes, aztán ismét a beteg kislány anyjához fordult. – Elveszetted az eszed, asszony? Hogyan engedheted, hogy a Krisztusban megkeresztelt lányodat ennek a zsidónak a mocskos keze megérintse? A mocsokkal való érintkezés után a betegsége rosszabbodni fog, tudatlan asszony. Nem érted, hogy elveszi a lelkét, és eladja az urának, a Sátánnak, balga asszony? Ha a mi Urunk úgy döntött, hogy megmenti a lányodat, az imádságom által fogja megmenteni, viszont ha úgy dönt, hogy magához szólítja, az azért lesz, hogy az angyalok kórusába ültesse, tudatlan asszony. De ha az istenkáromló zsidó keze által hal meg, a Pokolra jut, hogy elégjen az olyan disznókkal együtt, mint ő maga. – A szerzetes abbahagyta, a keresztet Isacco elé tartotta, és ezt ismételgetve haladt felé: – Húzódj hátrébb, Sátán! Vedd le a mancsod erről a betegről! Húzódj hátrébb, Sátán! Nem kapod meg ennek az ártatlan teremtménynek a lelkét!

– Fel kell vágni, asszonyom – mondta Isacco, miközben hátrálni kezdett. És a fogadósnőre nézett, mintha azt mondaná neki, a döntés az ő kezében van.

– Menjen ki! – mondta neki ekkor az asszony akarata ellenére.

– És ne adj szállást az istenkáromlónak, ez áll a Szentírásban – nyilatkoztatta ki a prédikátor ünnepélyesen −, nehogy a bűnei bepiszkítsák a házadat.

Amint egyedül maradtak a folyosó sötétjében, a nő lehajtott fejjel így szólt Isaccóhoz: – Menjen rögtön a szobájába a lányával együtt! Én soha nem fogok az éjszakába kiküldeni egy keresztényt... vagyis… akkor sem, ha zsidó.

– Fel kell vágni, asszonyom – mondta Isacco.

A fogadósnő erőteljesen megrázta a fejét. Mintha próbálná kiűzni a fejéből Isacco szavait. – Ne mutatkozzon! – mondta. Aztán adott neki egy faggyú gyertyát meg egy tűzszerszámot.

Isacco és Giuditta a szobába zárkóztak.

– Az egész az én hibám – mondta Giuditta.

Isacco nem felelt, nem simogatta meg, nem nézett rá. Némán lefeküdt a szalmazsákra.

Hajnalban a kislány meghalt.

Isacco az anyja kétségbeesett kiáltásából értette meg, amely az egész fogadóban visszhangzott. És ebben a pillanatban, mintha osztoznának a fájdalmában, megszólaltak a harangok. A bágyadt kongatást visszaverte a sűrű köd. A szerzetes hangja latin halotti imát mormolt.

– Kelj fel hamar! – mondta Isacco a lányának. – Indulnunk kell!

Kinyitották a szoba ajtaját, csendesen lementek a lépcsőn, és a kijárat felé indultak.

Amikor az udvarba értek, amelyet néhány egymáshoz szögelt karó meg sásháló szegélyezett, hogy a földön kapirgáló tyúkoknak határt szabjanak, a felső szoba ablakából éppen kihajolt a fogadósnő, hogy kinyissa, hadd repüljön el a kislány lelke. Amikor meglátta, hogy titokban elosonnak, a saját fájdalmától megrészegülve, szinte fel sem fogva, mit is mond, a szerzetessel együtt imádkozással töltött éjszaka szavait ismételve így kiáltott: – Átkozott zsidók! Szerencsétlenséget hoztatok a házamra! Átkozzon meg benneteket az Isten!

– Ne fordulj meg és gyere! – parancsolt Isacco Giudittára, miközben parasztokkal találkoztak, akik a szomszédos viskókból érkeztek, hogy támaszt nyújtsanak és imádkozzanak.

– Átkozzon meg benneteket az Isten! – kiáltotta a fogadósnő, immár teljesen eszét vesztve.

Az egyik parasztember (akkora volt a keze, mint egy ásó) gyűlölködve rájuk nézett, és a földre köpött.

Akkor a fogadósnőhöz társult a szerzetes is, aki kezében a kereszttel úgy kihajolt az ablakon, mintha ki akarna rajta ugrani, és a prédikátorok mennydörgő hangján így kiáltott: – A Sátán emberei! A Sátán emberei!

Isacco látta, hogy Giuditta már-már hátrafordul. – Ne fordulj meg! – parancsolt rá újra halk, de szilárd hangon. – És ne siess olyan nagyon!

– Zsidók, a Sátán emberei! – ismételte a parasztok kis menetéből egy öregasszony. Az öregasszonyhoz csatlakoztak mások is, és szitkozódtak.

Aztán egy kő eltalálta Isacco tarkóját. A lába egy pillanatra megrogyott. De csak egyetlen pillanatra. Isacco megigazította a fején a sárga sapkát, és folytatta az útját, nem menekült, mert a szélhámos ösztöne azt súgta, tegyen úgy, ahogyan a medvékkel és a pásztorkutyákkal kell. A szeme sarkából látta a lányát: mereven és engedelmesen lépdelt, az arcát könnyek szántották.

– Menjetek innen, átkozottak! – visszhangzott még egyszer utoljára a fogadósnő hangja, aztán apa és lánya rátértek az országútra.

Többé-kevésbé negyed mérföldet tehettek meg méltóságteljes léptekkel, teljes némaságban, még csak egymás arcára sem pillantva, amikor Isacco, egy erdő közvetlen közelében így szólt: – Kövess! – Átvágott a földeken, és bevette magát a sűrűbe. Amikor egy villámsújtotta fa hatalmas törzséhez ért, ráült, és intett Giudittának, hogy ő is tegyen ugyanúgy. Elővette a zsákjából az előző napi kenyeret, és megtörte. – Egyél! – mondta. – Nincs más.

Giuditta a saját zsákjából előhúzott három kemény, rozslisztből készült, mazsolás és mandulás kekszet. – Ez is itt van még – mondta a könnyeivel küszködve.

Az apja átölelte. – Soha nem hittem volna, hogy egy száraz keksz ilyen nagy örömet képes okozni – mondta.

Éppen befejezték a gyors reggelijüket, amikor az útról kiabálást hallottak.

– Vedd le a sapkád! – mondta Isacco.

– De hát a törvény… – próbált ellenkezni Giuditta.

– Vedd le azt az átkozott sapkát! – sziszegte Isacco. Aztán felállt, és olyan helyre ment, ahonnan anélkül figyelhette az utat, hogy őt észrevennék. Egy bokor mögött leguggolt. Giuditta utána ment. Meglátták a szerzetest, aki a parasztok csekélyszámú csapata élén masírozott, vállukon sarló és vasvilla.

– Ezek eretnekek, akik nem ismerik el Jézus Krisztus urunkat Isten bárányának! – kiáltotta öblös hangján a prédikátor.

– Ámen – felelték kórusban a parasztok.

– Istenkáromlók, akik gúnyt űznek az angyali üdvözletből és a szeplőtelen fogantatásból!

– Ámen!

– Nem méltók arra, hogy a Mi Atyánk színe előtt éljenek!

– Ámen!

Az egyik paraszt kivált a kórusból, és így kiáltott: – És elrabolják az újszülöttjeinket, hogy a vérüket megigyák!

És akkor kórusban mindenki féktelen ordításba kezdett: – Halál a zsidókra!

Giuditta megrémült, és még közelebb kucorodott az apjához. – Miért? – kérdezte elhaló hangon. Az arcát könnyek barázdálták.

Isacco szigorú tekintettel nézett abba a kosszerű szemébe. – Bár kislányomnak szólítalak, nem vagy már kislány – mondta halk, de kemény hangon. – Hagyd abba a sírdogálást!

Giuditta elhúzódott az apjától. Arra gondolt, hogy gyűlöli. De aztán észrevette, hogy már nem sír. És már nem is félt annyira.

Akkor Isacco közelebb lépett hozzá, és így szólt: – Most megtanítom neked, hogyan él a róka, amikor a vadász elengedi a kutyáit.

7.

– Forduljunk arra! – lihegett Mercurio, miközben Ercolét támogatta, aki egyre nehezebb lett, ahogyan lassacskán elvérzett.

Rátértek az Orto di Napoli utcára.

Mercurio megfordult, és aggódva hátrapillantott.

– Senki nem követ bennünket, nyugodj meg! – mondta Benedetta.

– Nyugodjak meg? – csattant fel Mercurio. – Megöltem egy embert! Kiraboltam és megöltem! Ha elkapnak, halálra ítélnek. – Ismét megfordult. Megbotlott.

– Majd én figyelem – ajánlkozott Benedetta. – Egy kicsit hátra maradok.

Mercurio bólintott. – Te pedig fejezd be a nyavalygást, semmit nem használ! – mondta Zolfónak. – Szorítsd erősen a sebét!

Zolfo az orrát szívta, és odanyomta Ercole sebéhez a rongyot, aki felnyögött. – Bocsáss meg... – mondta ijedten.

– Nyomd erősen! – ripakodott rá Mercurio.

Amikor a Cavalletto utca végén őröket pillantottak meg, elrejtőztek a Margutta közben, egy kis utcában, amely lóürüléktől bűzlött, mert innen nyíltak a paloták istállói. Mercurio alig kapott levegőt. Kikémlelt a Cavallettóra. A Santa Maria del Popolo harangja vecsernyére harangozott. – Nemsokára erre jön Scavamorto egyik kocsija. Felrakjuk rá Ercolét.

Benedetta megütközve nézett rá.

– Van jobb ötleted? – kérdezte Mercurio.

Benedetta megrázta a fejét, a tekintete bizonytalan volt, amelynek mélyén Mercurio kiolvasta azt a félelmet, amelyet Scavamorto az összes neki dolgozó gyerekben keltett.

Amikor a kocsit meglátták, Mercurio integetett, hogy a kocsit vezető fiú felismerje. A kocsi mögött szerencsétlenek kisebb csoportja haladt, akik lélektelen tekintettel, a saját fájdalmuktól elvakulva nézték őket. Körülöttük az egész város rohant. És – az őröket is beleértve – mindenki elfordította a tekintetét a számkivetettekről, akiknek temetéshez sem volt joguk. Koldusok, utcalányok, zsidók, színészek, akiket arra ítéltek, hogy szenteletlen földbe temessék őket.

– Segítsetek feltenni! – mondta Mercurio.

Megfogták Ercolét, és a kocsi aljába fektették.

– Áldd meg a fiamat, atyám! – könyörgött egy fiatal, a sírástól dagadt szemű asszony, miközben megcsókolta Mercurio kezét, és egy aprócska, lélektelen lényre mutatott a kocsin, akit két bebalzsamozottnak látszó, ráncos hulla közé préseltek.

Mercurio gyorsan a kereszt jelét rajzolta a levegőbe. Aztán ostorral a szamarakra csapott. – Zolfo, szállj fel a kocsira, és nyomd erősen a sebét! – parancsolt rá. – Hányszor mondjam még?

Benedetta, miközben a zajos utcán végighaladtak, mellé lépett, és így szólt: – Köszönöm.

Mercurio nem felelt. Neki kellene köszönetet mondania a lánynak. De nem volt rá képes.

– Fogd! – mondta Benedetta.

Mercurio Benedetta kezére nézett. Egy vászon tarsolyt tartott, benne az a pénz, amelyet Mercurio a kereskedőhöz vágott. Némán elvette.

Benedetta sem szólt semmit.

Elhagyták a Santa Maria del Popolót, majd elhaladtak a nagy Porta del Popolo alatt, és kívül értek a városfalon, amelyet rómaiak több nemzedéke vizelt le. Kicsit távolabb, a Flaminia utcán túl, balra fordultak, a folyó felé, és egy alacsonyabban fekvő területre értek, ahol elviselhetetlenné vált a bomlásnak indult holttestek rothadó szaga.

A tömegsírokhoz értek.

A halottak fiai, ahogyan a városban hívták őket, már várták a kocsit. Amint megpillantották, munkához láttak, és mindenki a maga helyére indult. De amikor az idősebbek a fiatal pap ruhája alatt felismerték Mercuriót, megálltak. Némán, csodálkozással telve néztek rá, mintha nem lenne bátorságuk köszönni neki. Benedetta és Zolfo is sokat hallott Pietro Mercurióról, a Szent Mihály Arkangyal árvájáról. Híres volt a tömegsírok fiainak körében, ahol a papoktól néhány fillérért megvásárolt árvák dolgoztak. Azt beszélték, hogy Mercurio az egyetlen, aki szembe mert szállni Scavamortóval. És ő volt azon kevesek egyike, aki elment innen.

Mercurio üdvözölte az idősebbeket. – Vegyük le Ercolét! – mondta.

A gyerekek gyorsan felhúzódzkodtak a kocsira. Leengedték Ercolét, aki egyre sápadtabb lett, és egy durva hordágyra tették, amely nem volt más, mint két faléc piszkos vászonnal bevonva.

– A barakkba! – utasította őket Mercurio.

– Mit csináltok? Eredjetek, és rakodjátok ki a kocsit, naplopók! – üvöltötte egy bariton hang.

A gyerekek, aki segítettek Mercuriónak, ösztönösen összehúzták magukat.

– Megsérült, Scavamorto – mondta Mercurio, és nem mutatott engedelmességet ezzel a magas, vékony emberrel szemben, aki feltűnően öltözködött: nagy, görbe, törökös kését a derekára csomózott narancssárga sálba dugta a lila kabátja alatt.

Scavamorto felkapta a fejét, amikor meglátta, és kegyetlen arckifejezése még vadabb mosolyra húzódott. – Na, nézd csak, ki van itt! – kiáltott fel, aztán színpadiasan felnevetett. – Mercurio atya, micsoda nem remélt öröm ez a látogatás. – Közelebb lépett hozzá, miközben le nem vette róla a szemét. És csak akkor fordult Ercole felé, amikor már mellette állt, úgy egy arasszal lehetett magasabb nála. – Á, a bolond... – szólalt meg, és megnézte a sérülést. – Vihetitek a sírgödörbe – mondta a gyerekek felé fordulva. – Kimúlt.

Zolfo sírásban tört ki.

– Segíts neki! – kérte Mercurio. – Gyógyítsd meg!

– Nem értettél meg. Kimúlt – felelte Scavamorto fátyolos mosollyal, mintha a dolog örömmel töltené el.

– Kifizetem – mondta Mercurio, és állta a tekintetét.

Scavamorto sovány arca elkomolyodott. – Fiú, talán túl sok legendát hallottál magadról ezektől a szerencsétlenektől, és már te magad is elhitted őket – lihegett az arcába. – Te nem vásárolhatod meg Scavamortót, tetű – sziszegte, és előhúzta a sálából a kését. – Ha a pénzedet akarnám, nem kellene megdolgoznom érte. Csak el kellene vennem.

– Könyörgöm! – szólalt meg ekkor Benedetta.

Scavamorto a lányra nézett. – Ő a pap, neki kell könyörögnie, nem? – nevetett a saját szójátékán.

– Könyörgöm! – mondta Mercurio.

Scavamorto félig lehunyta a szemét, az orrlyuka kitágult, mintha valami finom illat csapná meg az orrát. Azzal a kegyetlen tekintetével körülnézett, de mintha egyetlen gyereket sem látna. Ismét Ercoléra pillantott, aki most nem beszélt félre. Bütykével a homlokára csapott. – Kip-kop, van otthon valaki? – Nevetett, mire Ercole panaszos hangot hallatott. Aztán megismételte: – Kimúlt. Hajítsátok a gödörbe!

– Ne! – kiáltotta Zolfo, és Ercole testére vetette magát.

– Segíts rajta! – kérlelte Benedetta Scavamortót.

Scavamorto Mercurióra nézett.

– Segíts rajta... könyörgöm! – mondta Mercurio, a tekintetében nem volt kihívás.

– Vigyétek a barakkba! – adta ki ekkor Scavamorto a parancsot.

A halottak fiai felemelték a hordágyat, és a barakk, egy nagy, fából és kőből összehordott építmény felé indultak, amely mindenféle terv nélkül növekedett szép lassacskán, ahogyan egyre több helyre lett szükség.

Benedetta és Zolfo követték a hordágyat.

Scavamorto Mercuriót méricskélte. – De semmit nem fog érni. Kimúlt – mondta neki a fejét rázva.

Mercurio nem szólalt meg.

– Menj, és hozz nekem egy üvegcse cickafark és mezei zsurló velőt meg keserűfű főzetet! – mondta neki Scavamorto. – Emlékszel, hol tartom a gyógyszereket?

– Mindenre emlékszem ezen a helyen – felelte Mercurio. Sarkon fordult, és egy kisebb, ferde kéményű barakk felé szaladt.

– Derék, Mercurio – suttogta Scavamorto, aztán a gyerekek barakkja felé indult. Utasította őket, hogy vágják le Ercole ingét, hogy a sérülését szabaddá tegyék. Megjegyzés nélkül vizsgálta.

Zolfo visszatartotta a lélegzetét, átölelte Benedettát.

Scavamorto ránézett. – Menj dolgozni, ha ma este vacsorázni és aludni akarsz, törpe! – szólt rá keményen.

Zolfo már éppen válaszolni készült, a szeme dagadt volt a sírástól és a haragtól.

Ám mielőtt egyetlen szusz is kijöhetett volna belőle, Scavamorto pofon vágta. – Van egy kirakodásra váró kocsi – mondta. – Eredj dolgozni!

Benedetta magához húzta Zolfót, és a fülébe súgta: – Menj!

Scavamorto nem nézett rájuk többet. Egyik ujját mélyen Ercole sebébe dugta. A félkegyelmű felnyögött. Aztán Scavamorto kihúzta a sebből az ujját, és megszagolta. Megrázta a fejét.

Zolfo sírva lépett ki a barakkból.

– Te is menj dolgozni! – parancsolt rá Scavamorto Benedettára.

Benedetta lehajtotta a fejét, és kiment. Amikor az ajtóban Mercurióval találkozott, így szólt: – Gyűlölöm.

Mercurio kihúzta magát, nem szólt semmit. Átnyújtotta Scavamortónak, amit kért.

– Fel tudod adni az utolsó kenetet, atyám? – nevetett Scavamorto. Felültette Ercolét, és megitatott vele egy korty keserűfű főzetet. Aztán kinyitotta a mezei zsurló velővel teli üvegcsét, kivett belőle egy ujjnyit, és a seb belsejébe kente. Ercole ismét felnyögött. De halkabban. Scavamorto a kenőcstől ragacsos és véres mutatóujjával Mercurio felé bökött. – Pazarlás. Nem tudom, miért teszem. – Ercoléra nézett. – Nem éred meg a holnapot, te is tudod, igaz, bolond?

Ercole arcára eszelős mosoly ült ki.

– Boldogok a lelki szegények, mert övék a mennyek országa – mondta Scavamorto. – Tegyetek egy rongyot a sebére, hogy távol tartsa a legyeket. És osztozzatok el a ruháin! Holnap a gödörbe kerül. – Felállt és elment.

Mercurio remegett a haragtól. – Adjatok egy takarót! És ha valamelyikőtök megpróbál lehúzni róla egyetlen ruhadarabot is, mielőtt meghal, velem fog számolni! – mondta komor hangon. Kiment, és megkereste Zolfót. Nem látta. Akkor közelebb ment a kocsihoz, amelyet éppen kirakodtak.

A négy legerősebb fiú fogta a holttesteket – amelyeket a lányok már levetkőztettek, az ő feladatuk volt a ruhák elosztása, amelyeket vagy eladtak, vagy az árvák osztoztak rajta −, ketten a lábukat, ketten a karjukat, meglóbálták a levegőben, mintha valamiféle játék volna, és amikor a szükséges tehetetlenségi erőt elérték, a semmibe dobták őket. A holttestek tompa puffanással értek földet a sírgödörben.

Mercurio bekukkantott. A gödör alján megpillantotta Zolfót. Várta, hogy az éppen behajított holttestet sorba rendezzék. Mercurio leereszkedett a sírgödörbe, és kivette a kezéből a lapátot. – Menj Ercoléhoz! – mondta neki. Zolfo sírásban tört ki. Mercurio nem vigasztalta. Zolfo felkapaszkodott a gödör rézsútos oldalán, és eltűnt. Mercurio az olyan ember jártasságával, aki ismeri a mesterséget, nekiállt meszet oltani. Hevesen dolgozott késő éjszakáig, egyetlen pillanatra sem állt meg, csak hogy a gondolatait távol tartsa magától. Aztán visszatért a barakkba, és evett egy tál híg levest, amelyben fekete káposzta és szétfőtt hagyma lebegett.

Benedetta és Zolfo Ercole mellett ült, aki nem volt magánál.

Mercurio kiment a barakkból, lassan elindult a tömegsírok mezején, és mindegyikbe belelesett a lebukó hold halvány fényénél, amelyet vékony felhők fátyoloztak.

– Még mindig megvan a régi szenvedélyed, fiú? – szólalt meg egy hang a háta mögött.

Mercurio Scavamorto vékony körvonala felé fordult. – Miféle szenvedély?

– Amikor a Szent Mihály Arkangyal papjaitól megvettelek téged, órákat töltöttél azzal, hogy a sírgödröket nézegetted. Egy nap megkérdeztem tőled, miért teszed, és te azt felelted, meg akarod nézni, ott van-e az anyád. – Scavamorto hangjában a gúny nyoma sem érződött.

Mercurio nem szólt semmit. De megmerevedett.

Scavamorto nevetett. – Nem emlékeztél rá?

– Hagyj békén! – mondta Mercurio.

– Azt mondtad, bár soha nem láttad, megismernéd, mert az anyád volt.

– Egy kisgyerek ábrándjai – felelte komoran Mercurio.

– Talán. De a legérdekesebb az volt, hogy a halottak között kerested, nem az élők között. Micsoda rettenetes harag!

– Szarok rá, Scavamorto!

– Nos? Már nem keresed a halottak között?

– Nem keresem, és kész.

Scavamorto még mindig nevetett. De halkan. A szokásos gonoszsága nélkül. – Gyerünk... ki az anyád, Mercurio? – Egyik kezét a nyakszirtjére tette, de nem szorította meg, csak úgy, ahogyan egy apa vagy egy tanító tette volna.

És Mercurio nem tiltakozott. A torkában gombócot érzett. – Nemes asszony volt... – kezdett bele, mintha egy régi mondókát mondana. – Szomorú volt, a férje pedig egy szar alak, aki a világ minden táján háborúzott... Ő meg ágyba bújt egy fiatal és szép szolgával, és teherbe esett. Mielőtt a férje hazatért volna, a fattyútól megszabadult, a szolgát pedig megölette...

– Vagy? – kérdezte Scavamorto.

– Az anyám egy szomorú szolgáló volt... a gazdája pedig egy szar alak, aki soha nem ment háborúzni, és minden éjszaka megerőszakolta őt. Amikor észrevette, hogy gyermeket vár, elbocsátotta, és az utcára hajította. Ő a keréken hagyott engem, aztán megkéselte a gazdát, amiért felakasztották a Popolo téren.

– Vagy?

– Elegem van ebből a játékból, Scavamorto! – hárította el a buzdítást Mercurio. – Már nem vagyok kisfiú.

– Vagy...?

– Az anyám... – Mercurio szemére a szomorúság fátyla ereszkedett.

– ...árva lány volt... – sugallta Scavamorto.

– ...és egy pap megkefélte – folytatta Mercurio. – Ezért bújt a fia ebbe az ostoba papi ruhába.

Scavamorto nevetett. – Vagy pedig...

– Elég. Szaros egy játék.

– A Ki volt az anyám? nagyon jó játék – mondta Scavamorto. – A többi árvával is szoktam játszani. De egyik sem olyan ügyes, mint te. Ezek a kis marhák a fejükbe vesznek egy történetet, és nem nagyon sikerül belőle kizökkenniük. Te viszont minden nap képes vagy új anyát kitalálni magadnak...

– Scavamorto...

– Nincs képzelőerejük...

– Ma megöltem egy embert – mondta Mercurio egy szuszra.

Scavamorto a csizmája orrával a földbe túrt.

– Fel fognak akasztani – tette hozzá Mercurio olyan halkan, hogy ő maga is alig hallotta.

Némán álltak. A hold előtt csendesen úszó felhők hol elrejtették, hol felfedték a sírgödör alján heverő holttesteket.

Mercurio lehunyta a szemét, és így szólt: – Félek.

– Megértem – mondta Scavamorto.

– Félek, hogy meg fogok halni – ismételte Mercurio.

Scavamorto felemelt egy maroknyi földet. A gödörbe hajította. – Nem szükséges, hogy meghalj, fiú.

Mercurio nem fordult meg, hogy ránézzen.

– El kell menekülnöd. Át kell kelned a Pápai Állam határán.

– És aztán?

– Mindig is te voltál a legtalpraesettebb a gyerekek közül. – Scavamorto fejbe kólintotta. – Új életet kezdesz. Ez a te nagy lehetőséged. Vagy azt gondolod, hiányozni fog a Tiberis-szigettel szemközti csatornád?

– Tudtad, hogy ott vagyok? – kérdezte Mercurio csodálkozva. – Akkor miért nem jöttél értem? Megvásároltál...

Scavamorto mosolygott, de nem felelt.

Mercurio lesütötte a szemét.

– Holnap hajnalban ellopod a könnyű kocsimat. A két lóval. Nem a szamarakat, azok túl öregek és lassúak – mondta Scavamorto. – Akkorra Ercole már halott lesz. Vidd magaddal a másik kettőt is.

– Nem is ismerem őket...

– Hagyj már fel vele, hogy úgy beszélsz, mint egy agyalágyult – csitította el Scavamorto. – Miért jó neked, hogy úgy teszel, mintha nem volnának érzelmeid?

– Milyen az, akinek nincsenek érzelmei?

– Olyan, mint én – felelte Scavamorto könnyedén. – A tény, hogy valaki úgy él, hogy senkije nincs... nem jelenti azt, hogy nincs is szüksége senkire. – A mutatóujja hegyével gyengéden Mercurio homlokára bökött. – De ha hozzászoksz, véged... már nem tudsz megváltozni. Változtass, amíg még időben vagy! – Megfordult, hogy a barakkjába visszatérjen. – Zolfo olyan, amilyen. Gyenge. De a lány belevaló. Túlélte, amit az anyja művelt vele... Néha szerencse, ha az embert a keréken hagyják.

Mercurio csendben maradt.

– Tartsd meg a papi ruhád! Hasznos lehet, ha útonállókkal találkozol. Menj északra! Ne maradj vidéken! Egy olyan városi szélhámos, mint te, ott kelepcébe esne. Két neked való hely van. Milánó és Velence. – Scavamorto a saját barakkja felé indult. De két lépés után megállt, és visszafordult. – Még egy aprócska részlet. A kocsi ellopásáért fizetned kell. Mennyid van?

Méricskélték egymást, ahogyan mindig is tették.

– Egy soldo – felelte Mercurio.

– Egy ezüstsoldo? – Scavamorto a földre köpött.

– Arany – mondta Mercurio.

Scavamorto ránézett. – Nem elég. Legalább hármat akarok.

– Nincs.

– Mesebeszéd.

– Kettő.

– És a harmadikat a társaid adják.

– Nekik egy fillérjük sincs.

Scavamorto nevetett. – Bohóc. Biztosan odaadtad nekik a részüket. Becsületes szélhámos vagy.

– Jól van, három. – Mercurio is a földre köpött. – Uzsorás.

Scavamorto kinyitotta a tenyerét, hosszú, pókszerű ujjai a levegőben kergetőztek. Mercurio a reverendája alá nyúlt, és előhúzott három pénzérmét.

Scavamorto – mintha visszarázódott volna a szerepébe – a mindenkori gonosz hangján, mérgesen így szólt: – Úgyis megölnek, fiú.

Mercurio ránézett. Mosolygott. – Köszönöm.

Scavamorto elment.

Hallatszott, amint a viskója ajtaja kinyílik. Aztán a csendet egy ocsmány kiáltás törte meg, félig böfögés, félig köhögő roham. És rögtön utána Zolfo felkiáltott: – Ne!

– A halál a vártnál hamarabb érte – mondta Scavamorto. – Azonnal menj innen, fiú! – És becsukta az ajtót.

Mercurio megborzongott az éjszaka sötétjében.

A kerítéshez lépett. Megfogta az alacsony, tömzsi lovak kantárszárát, már odakötötték őket ahhoz a kocsihoz, amellyel Scavamorto Rómában szokott közlekedni. A halottak fiainak barakkjához vezette őket. Belépett. – Ercole nem meztelenül kerül a sírgödörbe – mondta hangosan, szótagolva. – Közülünk való volt.

A halottak fiai alig láthatón bólintottak.

Csak Zolfo halk sírása hallatszott.

Mercurio Benedettához és Zolfóhoz lépett. – Ti velem jöttök!

8.

Amikor a prédikátor barát és a parasztok nyomorúságos csapata eltávolodott, Isacco intett Giudittának, hogy maradjon a rejtekhelyén. – Nem fogják a világ végéig követni – mondta neki.

Fél óra elteltével valóban látták, hogy a parasztok visszaszállingóznak, a prédikátor távollétében a lelkesedésük lelohadt, és megbánták, amiért értékes időt vesztegettek el olyasvalamiért, amit még csak nem is értettek pontosan.

– Meglátod, Velence városa a zsidók barátja – mondta Isacco.

Elindultak, az erdőből követték az utat, akár a vadállatok. Estig csendben gyalogoltak, csupán egyszer álltak meg, hogy egy szelet kenyeret egyenek. Amikor leszállt az este, Isacco elmagyarázta a lányának, hogy a róka nem alszik fogadókban, főleg nem akkor, amikor a kutyákat szabadon eresztik. Ezért gallyakat tört le, fedett alvóhelyet épített, és hívta a lányát, hogy feküdjön mellé.

– Minél közelebb vagyunk egymáshoz, annál kevésbé fázunk – mondta neki.

Hajnalban megdermedve ébredtek fel, és visszafelé indultak az út túloldalán, ahol az erdő sűrűbb volt.

– Ostoba vagyok – szólalt meg Giuditta nem sokkal később, és megállt. – Ha nem mondtam volna annak a szegény asszonynak, hogy orvos vagy, most az országúton gyalogolhatnánk.

Isacco megfordult.

– Ostoba vagyok – ismételte meg Giuditta dühösen, és erősen az alsó ajkába harapott, mert attól félt, sírva fakad.

Az apja komolyan hozzálépett. Megfogta a két vállát, és a szemébe nézett. – Igen – kezdett rá.

Giuditta megalázottan lehajtotta a fejét.

Isacco az egyik ujjával az álla alá nyúlt, és felemelte a fejét. – Ostobaságot tettél. – Mélyre ható tekintettel nézett rá. – Próbáld megérteni. Egy olyan ember, mint én... akarom mondani, az, aki úgy él, mint én... nos, egy olyan ember, mint én a saját sorsának kovácsa akar lenni, és főleg a saját csalásainak az ura. Érted?

– Igen, apám – felelte Giuditta. – Sajnálom! – és már-már a karjába vetette magát.

Isacco megállította, és távol tartotta magától, hogy a szemébe nézhessen. – Hibáztál. Nagyon rossz cinkos vagy. – És váratlanul jóízűen, könnyedén felnevetett, amin Giuditta megütközött. – Más részről viszont kivételes dolgot tettél, amit csak most, több mérföldnyi gyaloglás után tudok elfogadni...

– Mit? – kérdezte Giuditta meglepetten.

Isacco tekintete elhomályosult, mintha elveszne a régmúltban és a régi érzéseiben. A lányára nézett. – Szép vagy, kislányom – mondta neki. – Olyan szép, mint az anyád, aki pedig igazi szépség volt. – Megsimogatta az arcát. – Tudod, milyen rendkívüli dolgot tettél?

– Mit? – ismételte Giuditta.

– Jövőt adtál nekem – felelte Isacco.

– Mit akarsz ezzel mondani, apám? – kérdezte Giuditta, immár teljesen összezavarodva.

Mielőtt még Isacco válaszolhatott volna, valami állandó, de egyelőre felismerhetetlen zaj ütötte meg a fülüket, amelyből apránként dalolás vált kivehetővé. A föld remegett. Apa és lánya az árnyékba húzódtak.

Isacco az egyik ujját a szájára tette, és azt dünnyögte: – Csend!

Egy pillanattal később az egyik kanyarból felbukkant egy kocsikból, lovagokból és gyalogosokból álló menet. Néhányan fegyverzetet viseltek, mások csak vállvédőt, megint másokon vértől vörös kötések voltak, néhányan sántikáltak, másokat a kocsikra fektettek. A kardjukat és a lándzsájukat mankóként használták. A kocsik oldalán meg a lovak nyergéből íjas puskák és íjak, a tegezekben nyilak és dárdák lógtak. Nem úgy tűnt, mintha vereségből vonulnának vissza, mert énekeltek. A lovagok arckifejezése büszke volt. A sebesüléseik ellenére peckesen ülték meg a lovat, nem hagyatkoztak az állatok ringatózására. Az oszlop élén Velence zászlói lobogtak.

– Velenceiek – súgta Isacco.

Egy tucat kocsi volt, és száznál nem több lovag meg gyalogos katona. Isacco úgy döntött, nem volna bölcs dolog megkérdezni őket, csatlakozhatnak-e hozzájuk Velencéig. Semmiképp sem egy szép lánnyal együtt. Az ünneplés vágya néha rosszabb, mint a harag. Ezért meglapultak az erdőben, és hagyták, hogy a katonák távolabb érjenek.

– Messziről követjük őket – mondta Isacco, és intett a lányának, hogy szedelőzködjön. – Egy katonakaraván olyan, akár a seprű a csótányokkal teli padlón: megtisztítja az utat.

Előjöttek az erdőből, átszeltek egy mocsaras mezőt. Amikor az út szélére értek, megláttak egy négyszögletes, gránit mérföldkövet. A kövön az állt, hogy Velence harminckilenc mérföldre fekszik.

– Még messzire vagyunk – mondta Isacco. Meglátta Giuditta elrévedt tekintetét. – Ha-Shem, az Úr, az Áldott Szent vezet bennünket.

Még hallották a katonák énekét.

– Menjünk! – mondta Isacco, és már éppen indult volna, amikor a semmiből két feléjük tartó lovag kivont karddal, galoppozva előbukkant. Csak akkor állították meg a lovaikat, amikor Isacco közvetlen közelébe értek, aki fegyelmezetten hátrált, nem esett el.

– Kik vagytok? – kérdezte az egyik lovag.

– A nevem...

– Miért követtek bennünket? – szakította félbe nyersen a másik lovag.

– Velencébe tartunk, és nagyobb biztonságban érezzük magunkat, ha a Velencei Köztársaság csapatai mögött utazhatunk, merész harcos – mondta Isacco olyan merev hangon, hogy az már-már ünnepélyesnek hatott.

És ettől a két lovag nevetésben tört ki.

– Biztos nem velenceiek vagytok, bár beszélitek a nyelvünket – mondta az egyikük. – Sötétebb a bőrötök, és sötétebb a hajatok meg a szemetek is. Így első látásra azt mondanám, zsidók vagytok. Különösen te azzal a kecskeszakálladdal. De nem zsidók vagytok, jól mondom? Nem viselitek a törvény által előírt sárga sapkát.

A kivont kardos lovag mosolygott, majd a kardjával Isacco bársony zsákjához nyúlt, és hegyére szúrta a sapkát. A másik lovag pedig a kardját lefelé, hegyével a föld felé tartva a lovával Giuditta mellé léptetett, és amikor a háta mögé ért, végigmérte.

– Ne bántsa a lányomat! – kérte Isacco sápadtan, és egy lépést tett a ló felé, amely a patájával idegesen topogott a sárban. Majd hozzátette: – Kérem, lovag uram!

A katona nevetve Giuditta fenekéhez közelítette a kardot, mint ahogyan egy pásztor tette volna a nyájba visszaterelendő birkával, és éppen csak megérintette a puha szoknyáját, amelyet a Negroponte szigetén élő öregasszonyok szőttek. Giuditta előre ugrott, éppen oda, ahová a katona akarta: az út közepére.

– Menjünk! – parancsolt rá a másik lovag Isaccóra. De a hangjában nem bujkált erőszak.

Egészen a sebesültek szakaszáig kísérték őket. Itt átadták őket Andrea Lanzafame kapitánynak, egy szép, erős, negyven év körüli, átható kék szemű, fésületlen hajú, szúrós szakállú férfinak. A kapitány leszállt a lováról, és Isacco szemébe nézett. Nem túl türelmes, ítélte meg Isacco. És ezért azt gondolta, hogy jó lesz ennek megfelelően, köntörfalazás nélkül felelni.

– Zsidók vagytok? – kérdezte a kapitány.

– Igen, uram – felelte Isacco.

– Miért nem viselitek a sárga sapkát?

– Mert üldöztek bennünket, meg akartak ölni.

Lanzafame kapitány némán méricskélte, majd alig láthatón bólintott. – Kik vagytok?

– A nevem Isacco di Negroponte. – Giuditta felé fordult, aki ijedten nézte őt. Alig észrevehetőn rámosolygott. Hálás volt neki, amiért azt mondta, hogy orvos. Ő, aki annyira hasonlít H’avára, a nőre, aki szülte, a nőre, akit Isacco oly gyengéden szeretett. H’ava, akit nem sikerült megmentenie, és ezért örök szemrehányással illette magát. Miközben Isacco a fogadóban a kislányhoz lépett, Giuditta felé fordult, aki a folyosó félhomályából figyelte őt. És úgy érezte, mintha a felesége a lányuk által – aki olyannyira hasonlít rá – áldást küldene rá. Giuditta szájából H’ava beszélt. És H’ava azt mondta Isaccónak, hogy nem tartja őt bűnösnek a saját halálában, sőt, lehetőséget kínált neki. És egy új sorsot. Mosolygott, aztán a kapitány felé fordult. – A nevem Isacco di Negroponte, orvos vagyok, a belső nedvek ismerője és sebész – mondta büszkén.

– Felcser vagy? – csattant fel Lanzafame kapitány.

– Felcser? – kérdezett vissza Isacco megütközve.

– Vágsz és varrsz? Sebész vagy? – sürgette a kapitány.

A törökök érkezése után Isacco apja arra kényszerült, hogy a legalantasabb orvosi munkákat végezze, akár az olyan véreseket is, amelyeket általában a borbélyokra vagy hentesekre szoktak bízni. És mindig magával vitte Isaccót. Azt a fiát, aki nem félt a vértől, mert nem volt sem istene, sem lelkiismerete.

– Igen, felcser is vagyok – felelte Isacco, és úgy érezte, a kapitány nagyobb tisztelettel néz rá, mint amilyet egy akármilyen orvos vagy akár arisztokrata váltott volna ki belőle.

– Nálad vannak az eszközeid, doktor úr? – kérdezte tőle a kapitány, és rögtön úgy kezelte, mint aki a parancsainak engedelmeskedni köteles.

– Nem... – ingott meg Isacco.

– Akkor Candiáét használod majd, a tábori orvosét, akit két nappal ezelőtt elvitt a láz – mondta a kapitány. Aztán hozzátette: – Remélem, nem hoz rád balszerencsét.

Isacco a lánya felé fordította a fejét.

– Semmi nem fog vele történni – mondta a kapitány.

– Ennyi katona között? – kérdezte aggódva Isacco.

– Az én katonáim. A kapitányuk vagyok – mondta a katona.

Isacco végigmérte. Egy szélhámosnál jobban senki nem tud az emberek szívében olvasni. Elképzelhetetlen tulajdonság ez egy ennyire bizonytalan és szabályok nélküli mesterségnél. És Lanzafame kapitány kemény, büszke arca őszinte szívet tükrözött.

– Hiszek magának – mondta Isacco.

– A védelmem alatt áll – erősítette meg a kapitány. – Most menj, és gyakorold a mesterséged! A kocsikon olyan gyerekek vannak, akik viszont szeretnék látni a családjukat. – A két kezét a szájához emelte. – Donnola! – kiáltotta.

Egy pillanat alatt felbukkant egy kis ember, kicsi volt a feje, és apró a szeme, aki ha nem is menyétnek, de valamiféle különös, hegyes és kopasz fejű állatnak látszott. A felső ajka felett és az álla hegyén ritkás szőrzet vöröslött. A bőre a szeme körül olyan ráncos volt, mint egy száraz gyümölcsnek, míg csupasz arcán sima volt, zsíros és fényes. Összességében egy öreg gyerekhez hasonlított.

– Ez itt Negroponte doktor úr. Add oda neki Candia eszközeit! – utasította a kapitány. – És kötelezd, hogy az embereim előtt rájuk köpjön, hogy elűzze a láz okozta balszerencsét, amely megölte. Ha nem akarja megtenni, ostorozd meg, rúgd seggbe, rajtad áll. De ha megetette, engedelmességgel tartozol neki. Ne kérdőjelezd meg a parancsait! – Isacco felé fordult. – Itt letáborozunk. Azt akarom, hogy azonnal állj neki. Kövesd Donnolát!

Isacco a lányához lépett. – Köszönöm! – mondta neki.

– Apa... – kezdett rá Giuditta.

De Isacco átölelte és elnémította. Aztán a fülébe súgta: – Hagyj fel azzal a szokásoddal, hogy felhúzod a szoknyád, és a lábad mutogatod, amikor hajóról szállsz le, vagy kocsira szállsz fel.

– Remélem, tudod használni a fűrészt – szólt utána a kapitány.

Isacco elindult Donnola után az első kocsi felé, amelyből rothadás erős szaga terjedt. A fűrészt, mondta a kapitány. Üszkösödés – gondolta Isacco.

– Éhes vagyok! – kiáltotta ebben a pillanatban a kapitány.

Amikor a kocsira felszállt, Isacco látta, hogy a kapitány egy másik katonához fordulva így szól: – És a lány is biztosan éhes. De semmi sertéshús. Mozogjatok, rakjatok tüzet!

Miközben Isacco elmerült a kocsiban összezsúfolt emberi testek poklában – amelyet itt-ott felhasadt vászonnal takartak le −, arra gondolt, hogy ha sikerül a szerepét tökéletesen eljátszania, akkor minden jól fog menni. Leült az első katona, egy fiú mellé, aki tán még húsz éves sem lehetett, és akinek a szeme tágra nyílt a félelemtől, megérintette a lábát, amelyet egy nehéz harci mén patája összezúzott, és nézte a csontszilánkokat, amelyek már megsárgultak, akárcsak a seb rojtos széle. Tudta, mit kell tennie. Az apja jó tanítómester volt. Köszönöm, te mocskos alak! – gondolta.

– Köpj az eszközökre, elűzi az átkot! – mondta Donnola, és az orra alatt kinyitott egy bőrönd nagyságú cserzett bőr tokot, telis tele sebészeszközökkel.

Isacco habozás nélkül rájuk köpött, aztán hangosan, hogy a kocsi összes sebesültje meghallja, így szólt: – Candia lázának átka elűzetett.

Donnola meglepetten nézett. – Az orvosok mindig tiltakoznak ez ellen... – mondta halkan, gyanakodva. – Tudományos elvekbe ütköző gyakorlatnak tartják.

– Vagyis nem vagyok orvos? – kérdezte tőle Isacco, miközben végigmérte, és nem sütötte le a szemét, magabiztos volt, amit egy egész szélhámossággal töltött élet alatt tanult meg színlelni.

Donnola tovább nézte, de nem szólt semmit.

– Itass vele valami erőset, a pálinka jobb, mint a bor, kötözd le erősen, és adj nekem egy egyenes fűrészt meg egy csontvágó fűrészt! És melegíts fel egy lapos vasat! – mondta Isacco. – Természetesen, csak ha úgy döntesz, igazi orvos vagyok.

Donnola megrázta magát, a tok fölé hajolt, és előhalászott két szerszámot. – Egyenes fűrész és csontvágó fűrész. Parancsára, uram... doktor úr.

Isacco megragadta az eszközöket. Vezesd a kezem, H’ava, ha ez a szándékod – könyörgött.

Miközben Lanzafame kapitány kenyérrel és sózott marhahússal kínálta Giudittát, a táborban a fiatal katona ordítása visszhangzott, amitől mindenki megborzongott.

A dalolás egy pillanatra abbamaradt. Aztán még hangosabban zengett tovább.

Miközben a fűrész fogaival a fiú lábát mardosta, Isaccót erőteljes felindulás rázta meg. A szemébe könnyek szöktek, a torka elszorult.

Légy mellettem, szerelmem! – könyörgött magában a feleségéhez. – Segíts nekem!

9.

Isacco a nap felét az első kocsin töltötte, aztán átköltözött a másodikra. A sebesültek fölé hajolva töltött órák egyformán és rettenetesen teltek, csupán a vidék távoli harangjai törték meg őket, amint panaszos kongásukkal keresztény imákra szólítottak. Már bealkonyodott, és Isacco egyetlen pillanatra sem hagyta abba a hús vágását, a csontok fűrészelését, az amputációk és vérzések kiégetését, a törések helyrerakását, a szakadások összevarrását, a dárdák hegyének kihúzását, a sebek kenegetését. De végül a második kocsival is készen lett.

Amikor a dülöngélő falépcsőn lejött, Donnola pedig utána a sebész eszközöket tartalmazó táskával, Isacco a hideg, nedves és csípős szabad levegőre érve megmasszírozta a hátát, kinyújtózott, és a ködfátyoltól sápadt nap felé fordult. A ruháit vér áztatta.

Donnola hozott két csésze meleg levest, két kolbászt és két szelet kemény kenyeret. Isacco elvette a levest meg a kenyeret.

– Á, a vallása tiltja a sertéshús evését – mondta Donnola. – Nem tudja, mit veszít – fűzte hozzá, és beleharapott az első kolbászba.

Isacco szórakozottan bólintott, hozzá volt szokva az efféle megjegyzésekhez, és a levesbe mártotta a kenyerét, hogy megpuhuljon. A hidegben ácsorogva némán ettek. Aztán Isacco mély levegőt vett, erőltetve, kétszer, háromszor. – Soha nem figyelünk rá oda. De a levegőnek jó illata van – mondta. Újra teleszívta a tüdejét, mintha segítségért fohászkodna ehhez a tiszta levegőhöz, mielőtt újra elmerülne a kocsik bűzében. – Szükségem támadt – tette hozzá, és a segédjére nézett.

Donnola kifejezéstelenül viszonozta a pillantását. Aztán amikor látta, hogy a doktor tovább méricskéli, így szólt: – Menjen csak!

– Nincs latrina? – kérdezte ekkor Isacco, aki sarokba szorítva érezte magát.

Donnola széttárta a karját. – Az egész világ egy nagy latrina – nevetett. És mert Isacco nem mozdult, csak bizonytalan tekintettel fürkészte őt, hozzátette: – Ilyen félénk, doktor úr?

Isacco megrázta magát, és körülnézett. Kinézett magának egy bokrot, amely elég távol állt a tábortól, és elindult.

Donnola nevetett a tartózkodásán. – A legjobbak is kakálnak, doktor úr. Semmi szégyellni való nincs rajta – kiáltotta utána.

Isacco nem fordult meg, hogy válaszoljon neki. Amikor bokorhoz ért, megvizsgálta, ellenőrizte, hogy nincs-e ott senki, és hogy a táborból nem láthatják-e. Amikor biztos volt benne, hogy jól elrejtőzött, kigombolta a zöld köntösét, letolta a nadrágját meg a gyapjú gatyáját, majd leguggolt. Az arcán az erőlködés mellett fájdalom kifejezése jelent meg. Isacco összeszorította a fogát. Lehunyta a szemét, és még jobban erőlködött. Halkan felnyögött, aztán megkönnyebbülten felsóhajtott. Akkor, fel sem állva, maga alá dugta a kezét, és kutatni kezdett a földön. Megragadott egy kicsi csomagot, és megtisztogatta a fűben. Kioldotta a zsineget, amely összezárta. Birkabél volt, a belsejében pedig öt drágakő rejtőzött, amelyek szikráztak a lemenő nap fényében, amikor Isacco a tenyerébe borította őket. Két nagy smaragd, két nagy rubin, és egy gyémánt, ugyan kisebb, mint a másik négy drágakő, de épp olyan értékes.

Ebben a pillanatban susogást hallott az erdőből, nem messze a bokortól. Összerezzent, markába szorította a köveket. A tekintete rémült volt. – Ki van ott? – kérdezte. Hegyezte a fülét, de nem hallott mást. Csak egy állat – gondolta Isacco –, és megnyugodott. Befejezte a dolgát, érdes, nagy levelekkel megtörülte magát, a drágaköveket visszatette a bélbe, erősen megszorította a zsinórját, és végül, némi erőlködés árán visszadugta az értékes csomagot oda, ahol senki nem fogja megtalálni.

– Jobban érzi magát? – kérdezte Donnola, amikor látta visszajönni.

Isacco nem felelt, felszállt a harmadik kocsira, az eszközökre köpött, kijelentette, hogy a láz, amely az előző sebészt megölte, elűzetett, aztán a sebesülteknek szentelte magát.

Késő éjszaka Lanzafame kapitány felszállt a kocsira. Egy lámpással megvilágította Isacco fáradtságtól feldúlt arcát. – Menj, feküdj le! – parancsolt rá. – Azt nem védhetem ki, hogy a háború megölje az embereimet, de hogy egy félig alvó felcser tegye ezt, azt igen.

Isacco, mintegy álmában befejezte az egyik katona bekötözését.

Lanzafame kapitány a szabadban várta. A társzekérre mutatott. – A lányod ott van. Van takaró és egy szén melegítő – mondta.

Isacco úgy ment, mint egy kísértet.

Amikor a kocsihoz értek, Lanzafame kapitány hozzátette: – Az embereim azt mondják, mészáros vagy.

Isacco a földre szegezte a tekintetét.

Öt lábat vágott le térdből, egyet csípőből – és a katona elvérzett −, két kart könyökből és egy kezet. Levágott vagy egy tucat ujjat. Mindhárom tekercs cérnát elhasználta, hogy a sebeket összevarrja, aztán, amikor elfogyott, hogy valamit a görbe tűbe fűzhessen, Donnolával lefejtetett egy inget. A végeredmény három halott volt. Ketten pedig kritikus állapotban voltak.

– Azt mondják, mészáros vagy – ismételte Lanzafame kapitány az éjszaka sötétjébe meredve. – De néhány nap múlva, amikor újra átölelik a családjukat, rájönnek, hogy megmentetted a bőrüket – tette hozzá elégedett grimaszt vágva. – Menj aludni! Kiérdemelted.

Isacco hálásan nézett a kapitányra. Nem szólt semmit. Csak bólintott. Aztán súlyos léptekkel felment a társzekérre vezető három lépcsőfokon. Kinyitotta az ajtót. Egy kis olajlámpás megvilágította Giudittát. Megugorva ébredt fel. Amikor meglátta, felkiáltott, felugrott, és két láda közé bújt.

– Én vagyok az, az apád – mondta Isacco.

– Katonának néztelek – felelte Giuditta, aki az első ijedtség után csodálatot érzett a tetőtől talpig véres ember iránt, mintha igazi hős lett volna. – Tettem félre neked húst, bár nem tiszta – mondta. – Feküdj le, fáradt lehetsz.

Isacco lefeküdt, majdhogynem lerogyott a szalmazsákra, és a takaró meg a melegítő langymelege élvezettel töltötte el. Giuditta odaadta neki a száraz marhahús szeletet. Isacco a szájához emelte a húst, próbálta elrágni, de abban a pillanatban elaludt. Giuditta kivette a szájából a falatot, és átölelte.

Hajnalban Isacco felébredt. – Mennem kell – mondta a lányának. Felkelt, és kinézett a kocsiból.

Donnola már a lépcsőn ült, egy lópokrócba burkolózott, feje az orvosi táskán pihent. Talpra szökkent, megfogott két csésze bort, két darab kenyeret, egy sertéskolbászt meg egy szelet marhahúst, és megreggeliztek.

Aztán felszálltak a harmadik kocsira, hogy a félbehagyott munkát befejezzék. Az eltelt néhány óra alatt az egyik sebesült elvérzett és meghalt.

– Megmenthettem volna – dünnyögte Isacco.

Donnola letakarta a halott arcát, és utasított két katonát, hogy a holttestet vigyék az elhunytak kocsijára. – A velenceieket visszaadjuk a családjuknak, hogy keresztény temetésben lehessen részük – magyarázta.

– Ámen – mondta halkan egy katona valamelyik sarokban.

Ebben a kocsiban kevésbé súlyos sebesültek voltak. Isacco csak azon a katonán használta a fűrészt, aki azt mondta: „Ámen”. És életben maradt.

Már egy kis ideje elkongatták a kilenc órát, amikor Isacco és Donnola befejezték a harmadik kocsit. Fáradtan, a vér meg a sebesültek ürülékének a szagától megcsömörlötten kiléptek a szabadba. Minden félhomályba borult. A nap már lenyugodni készült, de nem volt képes áthatolni a felhők sűrű takaróján, és undok köd szállt fel. Az egész tábor kísértetiesen nézett ki. A kocsik és az emberi alakok fátyolba burkolóztak. A férfiak már nem énekeltek.

És ebben a sűrű csendben hirtelen egy nyögés visszhangzott. Aztán rögtön utána egy kiáltás: – Á, megvagy, ronda tolvaj!

Isacco és Donnola egy lépést tettek a hang irányába.

– Ez a szakács – mondta Donnola.

– Engedj el! Engedj el! – kiáltotta egy kisfiú. A hangja inkább dühös volt, semmint ijedt.

Néhány lépésre a társzekértől meg a nagy, öblös hordótól, amelyben a sózott marhahúst tartották, és amelyet kint hagytak a szabadban, közel a tűzhöz, Isacco és Donnola megpillantott egy nagydarab férfit, aki egy csontsovány, alacsony, hosszú, mocskos hajú, sárgás arcbőrű kisfiút tartott a tarkójánál fogva.

– Légy jó fiú! – parancsolt rá a szakács a kisfiúra. De az úgy kapálózott, akár egy megszállott, próbált kiszabadulni, és a sípcsontjába rúgott. Akkor a szakács a szabad kezével hatalmas pofont kevert le neki. A sűrű levegőben hallatszott, ahogy a fiú felnyög.

– Mi történik? – kérdezte Lanzafame kapitány, akit idecsalogatott a lárma.

Giuditta kinézett a társzekérből. Kicsit arrébb meglátta az apját, és rámosolygott. Nem jött le a lépcsőn. A kapitány ráparancsolt, hogy maradjon a kocsin, és hogy ne mászkáljon a táborban. Egy szép lány, aki a katonák között forgolódik, magának keresi a bajt.

– Mintha már láttam volna, kapitány – magyarázta a szakács. – És most meggyőződtem róla. Van egy kezdő tolvajunk.

Lanzafame kapitány a kisfiúra nézett. Az orrából csöpögött a vér. – Engedd el! – utasította a szakácsot.

A férfi kísértést érzett, hogy tiltakozzon, de engedelmeskedett. Elengedte a fiút. Az abban a pillanatban megugrott, hogy elmeneküljön. Ám Lanzafame kapitány pontosan erre a mozdulatra számított, ezért kivételes gyorsasággal lehajolt, és mintha kardot forgatna, kinyújtotta a karját, és megütötte a fiú lábát, amelyet éppen felemelt, hogy elszaladjon. Ez elég volt, hogy az egyensúlyát elveszítse. A kisfiú megperdült maga körül, és a földre esett. A kapitány ott termett fölötte, megfogta a mellkasánál fogva, és erőlködés nélkül felemelte. Újra letette, mintha a földbe ültetné.

– Ne mozdulj! – parancsolt rá. A hangja szilárd és tekintélyt parancsoló volt.

A kisfiú mozdulatlanul állt.

– Hogy hívnak? – kérdezte tőle a kapitány.

A kisfiú összeszorította a száját, és szétnézett.

– Hogy hívnak? – ismételte meg a kérdést a kapitány, immár támadóbb hangnemben.

– Zolfónak hívják – felelte egy hang a háta mögül.

A semmiből egy fiatal pap bukkant elő hosszú, fekete, vörös gombos reverendában, amelynek a mellére egy vérző, töviskoronával körülzárt szívet hímeztek. A fején fekete és fényes kalapot viselt, amelyet levett, amikor közelebb ért. Mögötte egy lány lépdelt, elég fiatal és ragyogó volt a zöld ruhájában. A kapitány megjegyezte magában, milyen alabástromfehér a bőre, és rézvörös a haja.

– Ki vagy? – kérdezte Lanzafame kapitány, amikor észrevette, hogy a pap is milyen fiatal.

– Mercurio da San Michele a nevem – mondta a fiatalember az engedelmesség minden jele nélkül, amikor a kapitány elé ért. Aztán Zolfóra mutatott. – Bocsásson meg neki, nem állt ellen az éhség mardosásának. Egész nap gyalogoltunk, de ebben a ködben egyetlen fogadót sem találtunk. A lovainkat meg a kocsinkat útonállók rabolták el, egy csoda folytán menekültünk meg, és...

– Pap vagy?

– Nem, novizium saecolaris vagyok, Krisztus Urunknak ígértek – felelte Mercurio mosolyogva. – És Őméltósága, Tommaso Barca di Albissola, Carpi püspökének a titkára vagyok, aki Velencében vár bennünket, hogy ezzel a két szegény testvérrel találkozzon, a Szent Mihály Arkangyal Árvaház árváinak kegyes munkálkodása...

– Semmiféle ilyen nevű püspököt nem ismerek Velencében – mondta gyanakodva a kapitány.

– Mert Carpiban van a székhelye – felelte készségesen Mercurio. – De Őméltósága jelen pillanatban Velencében van látogatóban, és itt kell hozzá csatlakoznunk.

A kapitány némán méricskélte.

– Van pénzünk, hogy kifizessük a húst, amit ez a kisfiú ellopott maguktól – tette hozzá Mercurio.

Lanzafame kapitány mintha meg sem hallotta volna. – És a püspököd miért viseli annyira a szívén, hogy ezzel a két árvával találkozzon? – kérdezte.

– Nos... ez egy... egyházi ügy – felelte Mercurio. – És magánügy.

Lanzafame kapitány tovább méricskélte.

– Azt mondja, hogy ezek ketten a püspök fattyai – nevetett a szakács, és a többi katona is vele nevetett.

A kapitány tekintete villámokat szórt. – Melyikőtök tudja teljes bizonyossággal, ki az apja? – kérdezte. – Mégsem neveztelek benneteket soha fattyúnak.

A katonák a földre sütötték a szemüket.

Lanzafame kapitány kék szeme egy pillanatra az alabástrombőrű lányt kereste.

Benedetta nem mosolygott rá. De a tekintetében tisztelet tükröződött.

A kapitány ismét Mercurio felé fordult. Már nyugodtabbnak látszott. – Bölcsebb lett volna ételt kérni tőlünk. Legfeljebb a visszautasítást kockáztattátok volna, nem pedig a halált. Kémnek vagy ellenségnek is nézhettünk volna benneteket, nem értitek?

– Nem tudtuk, hogy a világnak ezen a részén istenfélő emberek laknak-e vagy barbárok – mondta Mercurio.

– Barbárok? – Lanzafame kapitány felnevetett. – Kicsit zavaros a fejed, fiú! – Aztán a szakács felé fordult. – Adjatok nekik enni! – Már éppen elindult volna, de megállt, visszafordult, a kezét Mercurio vállára tette, és félrevonta. – Te most akkor pap vagy, vagy sem?

– Még nem, uram.

– Akárhogy is áll a dolog, az embereim erőt merítenének belőle, ha valaki megáldaná őket – magyarázta Lanzafame kapitány. – Élet és halál között lebegnek, rémeket látnak. Félnek, a nyakukon érzik a démon leheletét. Áldd meg őket, és oldozd fel őket a bűneik alól! Néhány imádságot csak tudsz, nem?

– Igen, uram.

– És hagyd ezt az urazást, a Velencei Köztársaság kapitánya vagyok.

– Igen, kapitány.

Lanzafame mosolygott. Tetszett neki ez a fiatal pap. Arra gondolt, kár, hogy egy ilyen fiú papnak készül. De nem az ő dolga. – Donnola! – kiáltotta. És amikor megjelent, utasította: – Vidd magaddal ezt a papot!

– Jöjjön, atyám... – hívta Donnola. De olyan fiatal volt. – Vagyis, fiam...

– Szólítsd tisztelendőnek, Donnola – mondta a kapitány. – Vagy hamarosan Szentléleknek fogod szólítani.

A katonák nevettek. Aztán Donnola és Mercurio felszálltak a kocsira, ahol Isacco már serényen dolgozott.

Mercurio letérdelt a férfi mellé, akit a doktor éppen gyógyított, és imádkozni kezdett. – Könyörgünk neked, ó, Mihály arkangyal, hogy az arkangyalok kórusával és az angyalok kilenc kórusával együtt viseld gondját ennek az embernek ebben az életben, hogy aztán a védelmed alatt állva, a Sátánt legyőzve eljusson a mennyországba, és veled együtt élvezze az isteni jóságot.

– Ámen – suttogta a sebsült, és az arca kisimult. – Köszönöm, tisztelendő!

Aztán Isacco felkelt, és egy másik katonához lépett, aki nem volt magánál. Mercurio mellé térdelt.

−Ügyes vagy, fiú! – suttogta Isacco Mercuriónak. – De nekem jó szemem van, és tudom, hogy nem az vagy, akinek mondod magad.

Mercurio kérdőn nézett rá, de alig láthatón megmerevedett.

– Szélhámos vagy – mondta halkan Isacco.

Mercurio nem felelt. Tovább nézte az orvost.

– De nem szólok egy szót sem – folytatta halkan Isacco. – Ezeknek a szerencsétleneknek szükségük van egy papra.

– Köszönöm! – mondta Mercurio. Az arca alig érzékelhető mosolyra nyílt. – Éppen az erdőben jártam, amikor félrevonult, hogy a szükségleteit elvégezze – folytatta.

Most Isaccón volt a sor, hogy némán nézzen rá.

– És én sem szólok egy szót sem. – Mercurio mosolya szélesebbre húzódott. – Ezeknek a szerencsétleneknek szükségük van egy orvosra.

Isacco végigmérte, a fiatal szélhámost tanulmányozta. Nem fenyegetés volt ez. Csak azt akarta tudatni, mégpedig hatékonyan, hogy nem bolond ő. Isacco nevetésben tört ki.

És Mercurio vele együtt nevetett.

– Mi ilyen vicces? – kérdezte Donnola.

Isacco és Mercurio nem felelt neki. Egymás szemébe néztek, és örömmel egymásra ismertek.

– Gyerünk, végezzük a munkánkat! – mondta aztán Isacco.

– Igen – ismételte Mercurio. – Végezzük a munkánkat!

10.

Benedettát és Zolfót a társzekérre vitték.

– Ne mászkáljatok a táborban! – mondta Lanzafame kapitány, de csak Benedettára nézett.

Benedetta bólintott. A kapitány elment, a két gyerek pedig felment a lépcsőn.

A kocsi nagy volt, a falai és a teteje is fából épült. A nappali fény félénken szűrődött be a kocsi két oldalán nyíló ablakokon. Egy kis mozgó háznak nézett ki. Egymásra halmozva mindenütt sötét, kisméretű hordók és rekeszek hevertek. Középen óriási, vaskos terrakottakorsó állt, durva kötélketrec tartotta egyenesen, amelyet négy, a padlóhoz és a mennyezethez erősített cölöphöz rögzítettek. Háborúban a bort jobban védték, mint az ételt.

Benedetta és Zolfo körülnéztek, és két sor rekesz között észrevették Giudittát. A lány viszonozta a tekintetüket, és bizonytalanul mosolygott. Aztán egy lépést tett feléjük, és fogott egy behorpadt, vékony fémtányért. A két újonnan érkezett elé tette.

– Sózott marhahús és fekete kenyér – mondta. – Egyetek! – Aztán, mint egy ügyes háziasszony, a két rögtönzött szalmazsákra mutatott a földön. – Van melegítőnk is. Üljetek le!

Benedetta mosolygott. – Ki vagy?

– A doktor lánya.

– Éhes vagyok. – Zolfo a tányérra vetette magát, és a melegítő mellé ült. Beleharapott a sós húsba. – Semmi kolbász? – kérdezte tele szájjal, és a szemét Giudittára emelte.

Giuditta összehúzta a vállát.

– Nincs kolbászuk? – erősködött Zolfo.

– Nem tudom – felelte Giuditta, és ismét összehúzta a vállát.

– Mi az, zsidó vagy? – nevetett Zolfo, és az egész fejét a tányérba mártotta. De aztán megállt, ismét Giudittára nézett, aki komoly maradt, sötét szeme pedig a szokásosnál tágabbra nyílt. Zolfo tekintete gyorsan végigsiklott a kocsin, miközben abbahagyta a rágást. Amikor meglátta a két útizsákot, letette a tányért, kinyúlt Isaccóé felé, és kihúzott belőle egy sárga sapkát. Kezében a sapkával felállt. Kiköpte, amit éppen rágott. – Zsidó vagy! – mondta támadón Giuditta felé közeledve, a sapkát lobogtatva. – Zsidó vagy! – ismételte, majdhogynem kiabálva, és hozzávágta a sárga sapkát.

Giuditta rémülten hátrált.

– Zolfo, mi ütött beléd? – kérdezte Benedetta meglepetten.

– Szar alakok vagytok! – mondta Zolfo Giudittának. – Undorító zsidók!

– Zolfo, nyugodj meg! – Benedetta a fiú és Giuditta közé állt. A fiú szemébe nézett. Megszállott volt, tele gyűlölettel. – Zolfo, mi van veled?

– Megölték Ercolét, az van! – ordította Zolfo, és ellökte, majd megpróbált közelebb lépni Giudittához.

Benedetta újra közéjük állt. – Ő semmit nem tett – mondta, és felemelte a hangját, hátha sikerül a fiút gondolkodásra bírnia.

– Mind gyilkosok! Undorító zsidók! – ordította Zolfo.

A kocsi ajtaja hirtelen kinyílt.

– Mi történik? – kérdezte Lanzafame kapitány.

Zolfo hirtelen megfordult. – Zsidó!

– Nyugodj meg, kisfiú! – mondta a kapitány, és meglökte. – Nyugodj meg!

Zolfo végigmérte, de nem látta igazán. – Zsidó! – mondta újra. – Én nem maradok olyan kocsin, ahol undorító zsidók vannak!

Lanzafame kapitány Benedettára pillantott. Megragadta Zolfót, és erővel kirángatta a kocsiból. Eltaszította. – Akkor a szabadban alszol! – mondta neki parancsoló hangon. – Nem akarok bajt. És amikor elindulunk, gyalog jössz!

Ebben a pillanatban Mercurio és Isacco kinéztek a kocsijukból. Mercurio a kapitányhoz rohant. – Mi történik? – kérdezte, aztán Benedetta felé fordult, aki a társzekér lépcsőjén állt, a tekintete megfejthetetlen volt.

Isacco követte.

Zolfo az ujjával Isacco felé bökött. – Ez zsidó, Mercurio! – És miután dühösen a földre köpött, remegő hangon hozzátette: – Megölték Ercolét! – Végül fékezhetetlen sírásban tört ki, amely úgy megrázta, akár egy vihar.

Benedetta hozzászaladt, és átölelte, szorosan a mellkasához szorította. Mercurio nem tudta, mit tegyen. Először Isaccóra, majd Giudittára, végül Lanzafame kapitányra nézett. Széttárta a karját. – A barátja volt… – mondta halkan, bár tudta, hogy ez a mondat ezeknek az embereknek semmit nem jelent. Amióta a tömegsírokat elhagyták, Zolfo egyszer sem sírt. Felszállt Scavamorto kocsijára, és az éjszaka hidege az arcára fagyasztotta a könnyeket. És talán a szívére is. Azóta egyetlen könnycseppet, egyetlen szót sem ejtett Ercoléról. – Elmúlik – mondta a kapitánynak, aki csendben, lenyűgöző testalkatával szálegyenesen várt.

Lanzafame megrázta a fejét. Egyik ujjával Zolfo felé bökött. – Nem akarok cirkuszt, fiú. Megértettél? Különben seggbe rúglak, úgy kergetlek el innen – és elment.

Benedetta félrehúzta Zolfót. A fiúnak nem sikerült feltartóztatnia a könnyeit. Mercurio egy lépést tett feléjük, de Benedetta egy kézmozdulattal megállította.

Akkor Mercurio Isacco felé fordult. – Sajnálom! – mondta. Giudittára nézett. Büszke tekintete volt, fekete szemöldöke enyhén ívelt, akár egy kihívás.

Isacco felment a lépcsőn, és megölelte.

Bár fázott és fáradt volt, Mercurio elindult, és egyedül bolyongott a mezőn. Végül fogott egy kolbászt meg egy szelet fekete kenyeret, leült egy üres hordóra, amit a mezőre hajítottak, az úton túlra. Lépteket hallott maga mögött, de nem fordult meg.

– Iszol, fél-pap? – kérdezte tőle Lanzafame kapitány. A kezében két fémkupát tartott tele borral.

– Igen – felelte Mercurio, és elfogadta a kupát.

– Minden pap iszik – nevetett a kapitány, és maga elé meredt, az erdőbe, amely egyre inkább egy kusza, fekete foltra kezdett hasonlítani.

– Igen, persze…

– Krisztus vére – nevetett újra a kapitány, és egy húzásra megitta a kupa tartalmának több mint a felét. Aztán csettintett a nyelvével. – Ne sértődj meg, fél-pap. Katona vagyok, mesterségemből adódóan mindenen nevetnem kell. Nincs semmi bajom sem veled, sem az egyházzal.

Mercurio mosolygott és ivott.

– Képes vagy féken tartani a fiút?

Mercurio bólintott, bár nem volt róla teljesen meggyőződve.

– Holnap sátrat bontunk, holnapután Velencébe érünk – mondta a kapitány. – És minden tiszteletem a szüzességi fogadalmadért, fél-pap, de nekem semmi másra nincs szükségem, csak egy ágyra meg egy nőre, hogy rendbe hozzam magam. – Nevetett. Mielőtt elment volna, így szólt. – A doktor befejezte. – Aztán komoly hangon, halkan, lehajtott fejjel hozzátette: – Már nem bírtam az ordításukat hallgatni. Nem tudom, miért, de valahogy más, mint a csatában. – Aztán nyersen megveregette Mercurio hátát, és megfordult, hogy elmenjen.

– Kapitány… – mondta Mercurio, mintha a szavak maguktól csúsztak volna ki a száján −, mit érez az ember, amikor megöl valakit? – Mercurio hangja alig észrevehetően remegett.

– Semmit.

– Semmit? Először sem?

– Nem emlékszem. Sok idő eltelt azóta. Miért?

– Csak úgy…

A kapitány csendesen méricskélte. – Van számomra valami mondanivalód?

Mercurio szükségét érezte, hogy valakivel megossza a terhét. De a kapitány katona, és talán letartóztatná.

– Van valami különös oka… amiért úgy döntöttél, hogy reverendát öltesz, fiú?

Mercurio mély levegőt vett. Forgatta a kezében a boros kupát, habozott. – Az anyám… részeges volt. Amikor nőni kezdett a hasa, nem emlékezett, kinek a fia vagyok. A papokra bízott… ezért lettem pap. Nem ismerek más mesterséget. Ez minden.

A kapitány figyelmesen nézte. Aztán bólintott és elment.

Mercurio egyedül maradt. Az a kevés bor, amit megivott, a fejébe szállt. Érezte, hogy kavarog a gyomra, igyekezett lenyelni az utolsó falat kolbászt és a fekete kenyeret is. Lehunyta a szemét. A sötétből előbukkant a sebesült katonák képe, a vér szaga, a levágott és megvarrt hús, az inkább megdöbbent, semmint szenvedő tekintetük, a halálfélelmük, amelyet a szemükből kiolvasott. Hirtelen felállt. Nem akart itt maradni egyedül, ezen a mezőn. Határozott léptekkel a társzekér felé indult.

Benedettát és Zolfót a lépcső tövében találta.

– Megnyugodtál? – kérdezte Zolfót szemrehányás nélkül.

Zolfo ránézett. A szeme vörös volt. Még inkább kisfiúnak nézett ki. – Nem akarok azokkal a zsidókkal aludni – mondta. – Minden zsidót gyűlölök.

Mercurio bement a kocsiba. – Hozok neked egy takarót. – Amikor kezében a takaróval kinézett az ajtón, így szólt Benedettához. – A kapitány nem akarja, hogy kint légy, főleg nem éjszaka.

Benedetta beleegyezően bólintott. – Mindjárt jövök.

Mercurio Zolfóra nézett. – Jó éjszakát!

Zolfo az orrát szívta, majd fogta a takarót, és a vállára terítette.

Mercurio odanyújtotta neki a kupa bort is. – Felmelegít.

Zolfo fogta a kupát, és ismét sírhatnékja támadt. De visszafogta magát, és legurította a bort. Aztán köhögni kezdett.

Mercurio bement a kocsiba. A levegő langyos volt, és ételillat szállt. Isaccóra és a lányára nézett, aki az apja karjában kucorgott. – Holnap indulunk – mondta Isaccónak, de a tekintete egyre csak a lányra siklott. Soha nem érdekelték a lányok, a felnőttek azt mondogatták, hogy csak bajt hoznak az ember fejére. De ebben a lányban volt valami, amitől nem tudott elszakadni.

– Jól van – mondta Isacco.

– A kapitány azt mondta, hogy két nap múlva Velencébe érünk – tette hozzá Mercurio, hogy megtörje a zavart csendet. Vagy talán csak azért, hogy a lányra mosolyoghasson. Tudta, hogy életében soha nem látta még, de a lelke mélyén, a szívében mintha ismerte volna.

– Jól van – ismételte Isacco.

Mercurio a szalmazsákra feküdt, és betakarózott. A lányok csak bajt hoznak az ember fejére – gondolta, és megpróbált nem nézni a doktor lányára.

– Vidd ki a melegítőt a barátodnak! – mondta neki Isacco.

A kocsi ajtaja kinyílt. Mercurio felkönyökölt. – Vidd ki a melegítőt Zolfónak! – mondta Benedettának.

Benedetta fogta a melegítőt, és Zolfónak adta, aki a lépcsőre kuporodott, akár egy kutya.

– Nem akarok semmit azoktól a zsidóktól – hallatszott.

– Mercurio ötlete volt, ostoba – mondta Benedetta, aztán becsukta az ajtót. Körülnézett. Nem tudta, hová feküdjön. Az elmúlt éjszakákon mindig Zolfót átölelve aludt. És Mercurio mindig egy kicsit távolabb volt tőlük. De Zolfo most kint van, és ő nem tudja, hol aludjon. Aztán észrevette, hogy a doktor lánya titokban Mercuriót nézi. Akkor a fiú mellé ült, mintha azt mondaná, az övé. De ettől az egyszerű tettől olyasvalamit érzett, amire nem akart gondolni. Attól félt, hogy Mercurio elküldi. Hirtelen arrébb húzódott, és a takarójába burkolózott. – Jó éjszakát mindenkinek! – mondta gyorsan.

– Jó éjszakát! – felelték a többiek egymás után.

Aztán Isacco a lámpásra fújt, és a kocsi sötétségbe borult.

Mercurio szerette volna azt mondani, hogy hagyja égve, de azt sem akarta, hogy gyereknek nézzék. Nem hunyta le a szemét. Tudta, hová viszik a sebesült katonák hátborzongató képei. Kimeresztette a szemét, és az előtte lévő kis ablakra meredt, remélte, hogy az éjszaka gyenge fénye hamarosan megvilágítja a sötétséget. De így sem sikerült a fejében zsongó gondolatait feltartóztatnia. És miközben próbált nekik ellenállni, alakot öltött előtte az a kép, amely elől napok óta menekült. Látta a kereskedő torkát széthasadni. Érezte a húsba hatoló penge nyálkás zaját és a légcső roppanását. Hirtelen felült, a kezét ökölbe szorította. Nem tudta, mennyi idő telt el. Benedetta a jobbján szabályosan lélegzett. Aludt. És úgy érzékelte, hogy az orvos és a lánya is mélyen lélegzik.

– Nem tudsz aludni? – kérdezte halkan Isacco.

– És maga? – kérdezett vissza egy pillanattal később Mercurio.

– Nem – suttogta Isacco.

Hosszú csend következett. Akkor Mercurio susogást hallott. Egy pillanattal később Isacco mellette termett.

– A barátod ott kint, ismeri a titkomat? – kérdezte Isacco olyan halkan, ahogy csak tudta.

Mercurio nem felelt rögtön. – Ne aggódjon! – mondta neki.

– Ez sem igen, sem nem.

– Tolvajok és szélhámosok vagyunk – mondta ekkor Mercurio. – Mint maga. Egyikünk sem szeretné, ha lelepleznék.

– De mi zsidók vagyunk – mondta Isacco.

Mercurio tudta, mit akar ezzel mondani. És igaza volt. Erős rokonszenvet érzett iránta. – Nem tud semmit a kincséről, legyen nyugodt... doktor úr.

– Köszönöm! – mondta Isacco, és ment lefeküdni. Velence – mondta egy pillanattal később álmodozva.

– Igen... Velence – visszhangozta Mercurio.

Ám ez a szó neki semmit nem jelentett.

11.

Shimon Baruch kinyitotta a szemét.

Elveszettnek érezte magát. Nem tudta, hol van.

Aztán eszébe jutott.

Egy hete minden reggel ugyanaz a dolog történik vele. Amióta felébredt. Amióta, ahogyan az orvosok és a felesége mondja, Ha-Shem, a Mindenható, a Szent Áldott úgy határozott, hogy megmenti. Felébred, és nem tudja, hol van, sem pedig azt, hogy kicsoda. Ő, aki a legapróbb részletekig mindig mindent tudott. Ő, aki olyan szerényen élt, és mindig figyelt rá, hogy senkinek ne szúrjon szemet, hogy ne kerüljön kalamajkába. Egy hete felébredt, és nem ismert magára. Mert valami gyökeresen megváltozott benne. Valami, amit Shimon Baruch nem volt képes az ellenőrzése alatt tartani. És amint visszaemlékezett rá, hogy ki ő és hol van, azon nyomban alakot öltött a fejében annak a fiúnak a képe, aki becsapta és meglopta. Sovány arca, sötét haja, fekete szeme és az a szemtelen mosolya. Aztán Shimon látta a kard pengéjét megcsillanni. És végül körülölelte az a mély, ólomsúlyú érzés, amely még erőteljesebben sürgette azt az átalakulást, amely immár egy hete zajlott benne.

Shimon lassan megmozdult az ágyában. Hallotta maga mellett a felesége könnyű légzését. Amint az asszony észrevette, hogy ébren van, talpra szökkent, reggelit készített neki, elhalmozta figyelmességgel, megmosdatta, megborotválta. És egy pillanatra sem hagyta abba a beszédet meg a sírást.

De Shimon Baruch egyedül akart maradni.

Főleg aznap reggel. Mert szabad emberként talán ez volt az utolsó reggele. A büntetőpere első tárgyalását másnapra hirdették ki. Amint úgy ítélték meg, hogy a gyógyulás útjára lépett, az igazságszolgáltatás bárdja lesújtott rá. Hogy még nem a Savella Törvényszék börtönében ült, csak a védőügyvédjének köszönhette, akinek magas körökben volt ismeretsége. És ennek a kiváltságnak bőségesen meg is kérte az árát.

Ám Shimont a világ összes ismeretsége sem menthette meg az ítélettől. És ezt nagyon jól tudta. Ő zsidó, aki fegyvert viselt, és most gyilkossággal vádolják. Vajmi keveset számított, hogy meglopták. Egy keresztény esetében ezt enyhítő körülménynek tekintették volna, és akár vérengzést is véghezvihetett volna. Mert a keresztény egy bűnözőt ölt volna meg. Ő viszont, amiért zsidó, a nyáj egyik bárányát gyilkolta meg. És a Legfőbb Pásztor drágán megfizettet érte. Az ügyvéd azt mondta, hogy négy vagy öt év börtönnel meg igen borsos pénzbüntetéssel megúszhatja. Megúszhatja, pontosan így fogalmazott.

– Régen felébredtél már, férjuram? – kérdezte mellette a felesége, amikor észrevette, hogy kinyitotta a szemét.

Shimon nem nézett rá. Visszatartott egy dühös mozdulatot.

– Mit szeretnél ma enni, hogy összeszedd magad? – folytatta a felesége, miközben felkelt az ágyból, és az ágytálba vizelt.

Shimonnak egyetlen izma sem rándult.

– Heringet és kovásztalan kenyeret? Vagy valami mást szeretnél? – A kereskedő felesége lehúzta a hálóingét, és az ágytál tartalmát kiöntötte az ablakon. Megkerülte az ágyat, és a férje elé állt. – Nos? Mondd meg te!

Shimon ráemelte a tekintetét. Szerette volna azt mondani neki, hogy menjen az pokolba. Szerette volna azt mondani neki, hogy fulladjon bele a heringjébe meg a kovásztalan kenyerébe. Szerette volna azt mondani neki, hogy nem akarja a börtönben végezni, hogy nem tudja, hogyan fizeti ki az ügyvédet és a büntetést, amely rá vár. Egész szóáradatot szeretett volna rázúdítani.

De nem tudott.

Mert Shimon Baruch néma lett a torkába szúródó kard pengéjétől.

Felkelt az ágyból, és az asztalhoz lépett, ahol – mint ahogyan a ház összes szobájában – a felesége berendezett egy íróasztalt pergamennel, lúdtollal és mindig tele tintatartóval. Mert Shimon Baruch számára nem maradt más módja, hogy a gondolatait közölje, mint ez.

Leves – írta.

A felesége a konyhába sietett, és parancsokat kiabált a szolgálónak.

Shimon megérintette a nyakát. A kötés még mindig nedves volt a vértől. A tükör elé lépett. Megnézte magát.

A felesége visszajött a szobába. – Most pedig segítek neked felöltözni, férjuram. De előtte segítek megmosakodni. És ha szeretnéd, segítek imádkozni is. – A háta mögé lépett, és sírni kezdett. – Mihez kezdünk most, férjuram? Micsoda szörnyűség! Miért kellett ennek történnie velünk? Mi rosszat tettünk? Miért döntött úgy Ha-Shem, hogy próbára tesz bennünket? – és átölelte.

Shimon haraggal ellökte magától. Aztán kinyitotta a száját. Hogy kiáltson. Ahogyan csak a torkán kifér. De csak sziszegés jött ki rajta. Rettenetes. Félelmetesebb bármilyen kiáltásnál. A kötésén felhabzott a vér. Shimon letépte a kötést. Ismét felordított, a nyakán megdagadtak az erek. A sebből vér fröcskölt a tükörre.

– Ne, férjuram… – sírdogált a felesége.

Shimon megfordult és ránézett. A szemében megvetés bujkált. És gyűlölet. Az íróasztalhoz ment.

Te nem tudod, mi játszódik le bennem – írta. – Én már nem én vagyok.

A felesége sírásban tört ki.

Menj innen! – írta Shimon.

Az asszony kivánszorgott a szobából.

Amikor Shimon egyedül maradt, érezte, hogy a gyűlölet és a harag, amelyet érzett, erősebbé tette. Élőbbé. Nekem nem maradt más – gondolta. Miközben új, tiszta kötést tett a nyakára, visszament a tükör elé. Gyűlölet és harag – ismételte. A saját szemébe nézett. Ám ott mást látott. Félelem. Megpróbálta elfordítani a tekintetét. De mintha megbénult volna. Minél tovább nézte magát, annál inkább érezte, hogyan csökken benne a harag és a gyűlölet, ugyanakkor hogyan növekszik a félelem. Hamarosan már csak a félelem marad, ha nem sikerül a tükörtől elszakadnia. De nem bírta a lábát megmozdítani. És akkor, egy pillanattal azelőtt, hogy a félelem végleg eltörölte volna a gyűlöletet és a haragot, megtette azt az egyetlen mozdulatot, amelyre képes volt. Hirtelen előre hajolt, és minden erejével a tükörbe verte a homlokát. Hallotta a koccanást, a zajt, a szilánkok elvágták a bőrét, meleg vér csöpögött le a szemére, és minden vörös lett.

A szoba ajtaja kinyílt. A felesége a küszöbön felkiáltott, a kezét a szájához emelte, és a férje felé indult.

Shimon végigmérte. És nevetni kezdett. Aztán kilökte a szobából, és dühödten bevágta az ajtót.

Soha többé nem nézel tükörbe! – mondta magának Shimon.

Fogta a lepedő egyik szélét, amelyben aludt, és a homlokán lévő sebre nyomta. Nem sokkal később a vérzés elállt. Nem lehetett mély seb. Nem sokkal több, mint egy karcolás. Semmi olyasmi, ami érdekelhetne egy olyan férfit, aki a mutatóujját be tudja dugni a nyakába, és érzi, hogyan áramlik benne a levegő.

Soha többé nem hallgatsz a félelemre! – mondta magának.

Felöltözött, aztán kinyitotta a szoba ajtaját. Intett a feleségének, hogy hozza a levest, és hogy hallgasson. Élvezte a levest és a csendet.

Mondd azt az őröknek, hogy elmentem, hogy a folyóba öljem magam – írta.

– Ne! Férjuram, ne! – tört ki sírásban a felesége.

Shimon felemelte az egyik kezét, hogy pofon vágja. A felesége hátrált. Shimon soha nem emelt rá kezet. Most viszont arra gondolt, hogy nem bánná, ha megtenné. De örömet sem okozna. Leeresztette a kezét, nem ütötte meg, majd ismét a tintatartóba mártotta a lúdtollat. De rájött, hogy nincs más mondanivalója. Egyszerűen nincs több. A tollat az asztalra hajította, és a kijárat felé indult, a sárga sapkát sem vitte magával. Viszont az összes pénzt magához vette.

Elsétált a San Serapione Anacoreta templomig. Félreeső helyen állt, szegény emberek látogatták, akik a nyulak szaporaságával hozták világra a gyerekeiket.