A mű eredeti címe: An Old-fashioned Girl

Szöveg: Louisa May Alcott

Copyright © 1871 by Louisa May Alcott

Hungarian Translation © Lukács Laura

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Lukács Laura

Felelős szerkesztő: Edinger Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Korrektor: Kótai Katalin

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-219-3

1.
Polly megérkezik

– Tom, ideje indulni az állomásra.

– Induljunk.

– Csak te mész, én nem megyek ilyen nyirkos időben, kisimulnának a göndör fürtjeim. Muszáj csinosan fogadnom Pollyt.

– Csak nem várod el tőlem, hogy elmenjek valakiért, akit életemben nem láttam? – Tom olyan rémült képet vágott, mintha arra kérte volna a nővére, hogy egy ausztrál vadembert kísérgessen.

– Miért ne várnám el? A te dolgod kimenni Polly elé, és ha nem lennél ilyen morcos medve, szívesen mennél.

– Galádság! Gondoltam, hogy ki kell mennem elé, de azt mondtad, te is jössz. No, de azt lesheted, hogy még egyszer a barátnőid miatt töröm magam! Soha többé! – Tom méltatlankodó s egyben eltökélt arckifejezéssel állt föl a kanapéról, bár ennek drámai hatását némileg rontotta a kócos haj és a gyűrött ruházat.

– Ne dühöngj már! Majd ha Polly elment, ráveszem a mamát, hogy meghívhasd azt a szörnyű Ned Millert, akiért annyira odavagy – mondta Fanny, remélve, hogy ezzel sikerül lecsillapítania Tom felborzolt kedélyét.

– Meddig marad Polly? – kérdezte Tom, miközben egy heves fejmozdulattal próbálta helyrerázni rendetlen tincseit.

– Egy-két hónapig. Aranyos lány, marasztalni fogom, amíg csak jól érzi magát.

– Akkor, ha rajtam áll, nem marad sokáig – dünnyögte Tom, aki a teremtés teljesen fölösleges csoportjának tekintette a lányokat. Tizennégy éves fiúk hajlamosak így vélekedni, és talán rendjén is van ez. De mert szeretnek bukfencezni, így módjuk lesz, képletesen szólva, egy igazán jó bukfencet végrehajtani, amikor három-négy évvel később alázatos rabszolgáivá válnak ugyanezeknek az „utálatos lányoknak”.

– Igen ám, de miről ismerem meg? Sosem láttam, ő se látott engem. Neked is jönnöd kell, Fan – tette hozzá félúton az ajtó felé, ahol megtorpanásra késztette az a szörnyű gondolat, hogy idegen lányok tömegét kell végigkérdeznie, mielőtt rátalál a megfelelőre.

– Nem lesz nehéz dolgod: olyan lányt szólíts meg, aki tanácstalanul ácsorog, és jobbra-balra tekingetve keres minket. Ő egyébként biztosan rád ismer akkor is, ha nem vagyok ott, ugyanis leírtalak neki.

– Na, akkor aligha! – Azzal Tom sebtében a tükörbe pillantott, és végigsimított göndör üstökén, teljesen biztosra véve, hogy a nővére csakis előnytelenül mutathatta be. Mert − ahogy „mi, fiúk” nagyon jól tudjuk − minden lánytestvér így szokta.

– Indulj már, különben elkésel, és akkor mit gondol majd rólam Polly? – csattant föl Fanny, azzal a bizonyos türelmetlen éllel, amely különösen sérti a férfiúi méltóságot.

– Azt fogja gondolni, hogy a barátnőidnél fontosabbak neked a bodor fürtjeid, és nagyjából igaza is lesz.

Tom úgy érezte, ügyesen vágott vissza, és bár tökéletesen tisztában volt vele, hogy tényleg elkéshet, ráérősen ballagott, semmi pénzért nem sietett volna; igaz, amikor Fanny már nem látta, lábát a nyaka közé kapva próbálta behozni a lemaradást.

– Ha én volnék az elnök, törvényben írnám elő, hogy minden fiút zárjanak el, amíg föl nem nő, mert nincs náluk undokabb – jegyezte meg Fanny, miközben lomhán cammogó öccse után nézett. De alighanem megváltoztatja a véleményét, ha látja a gyökeres átalakulást, amelyen Tom, miután befordult a sarkon, átesett: kivette a kezét a zsebéből, abbahagyta a fütyülést, begombolta a kabátját, és sapkáját fejébe húzva teljes gőzzel nekiiramodott.

Éppen akkor futott be a vonat az állomásra, amikor odaért, fújtatva, mint egy versenyló, rákvörösen a széltől és a nyargalástól.

„És ha ő is olyan kontyszerű izét hord a feje búbján, mint a többi lány? Honnan tudjam, melyik ő? Ronda dolog volt Fannytól, hogy nem jött velem!” – gondolta Tom egyre csüggedtebben, ahogy az állomáson hömpölygő tömeget és a mellette vonuló ifjú hölgyeket nézte. Szemlátomást egyikük sem keresett senkit, ezért nem szólította meg őket, viszont egy mártír tekintetével nézett minden újabb csoportra. „Ő lesz az”, döntötte el magában, amikor megpillantott egy pazarul öltözött, összefont karral ácsorgó lányt, akinek óriási kontyán parányi kalap ült. „Muszáj megszólítanom, úgyhogy essünk túl rajta.” Azzal lélekben fölkészülve a keserves feladatra, lassan megközelítette a leányzót, akinek mintha szétcibálta volna a ruháit a szél, annyi selyemszalag, csipke, fodor, bodor és toll libegett rajta.

– Engedelmével, ha jól sejtem, Polly Miltonhoz van szerencsém – mondta Tom illedelmesen, és megállt a szellő borzolta idegen előtt.

– Rosszul sejti – felelte az ifjú hölgy olyan hűvös tekintettel, amely belefojtotta Tomba a szót.

– Hol az ördögbe lehet? – morogta Tom, miközben dühösen arrébb somfordált. Aztán meghallotta a háta mögött közeledő, fürge lépteket, és megfordult: kipirult arcú lányka szaladt felé az állomás túlsó végéből, szemlátomást jókedvűen. Mosolygott, integetett a táskájával, Tom hát megállt, megvárta.

A lány kezet nyújtott, és kék szemében szégyenlős, mégis huncut csillogással azt kérdezte:

– Te vagy Tom, igaz?

– Én. Honnan tudtad? – Tom úgy meglepődött, hogy észre sem vette, máris túlesett az utált kézfogáson.

– Ó, hát Fannytól! Megírta, hogy göndör hajad van és vicces orrod, állandóan fütyülsz, és a szürke sapkádat egészen a homlokodba húzod, úgyhogy azonnal rád ismertem – mondta Polly barátságos biccentéssel, és udvariasan óvakodva attól, hogy Tom haját „vörösnek”, orrát „piszének”, sapkáját pedig „ócskának” titulálja, noha e jellemzőket Fanny alaposan az emlékezetébe véste.

– Hol vannak az utazóládáid? – jutott eszébe Tomnak a kötelessége, miután a lány a kezébe nyomta a táskáját, amit elmulasztott elkérni tőle.

– Apám azt mondta, várakozás helyett foglaljak mindjárt bérkocsit, így aztán rábíztam a poggyászjegyemet egy kocsisra, aki ott vár a ládámmal. – Polly elindult egyetlen szerény csomagja felé, nyomában Tommal, akit némileg elkedvetlenített, hogy a figyelmesség terén máris elkövetett egy hibát.

„Hál’ istennek nem játssza az ifjú hölgyet! Fanny nem is mondta, hogy csinos. Valószínűleg nem városi lány”, gondolta Tom, miközben Polly mögött lépkedett, és kedvtelve nézte az előtte táncoló barna fürtöket.

Ahogy elindult a kocsi, Polly rugózott egyet az ülésen, és fölnevetett, mint egy elragadtatott gyerek.

– Hogy én mennyire szeretek ilyen szép kocsin utazni, nézni ezt a sok előkelő házat, és jól érezni magam! Te nem? – kérdezte, de tüstént összekapta magát, mint akinek hirtelen eszébe jut, hogy látogatóba megy.

– Nem annyira – válaszolta Tom szinte gondolkodás nélkül, mert hirtelen nyomasztónak érezte, hogy össze van zárva egy vadidegen lánnyal.

– Hogy van Fanny? Miért nem jött ő is? – kérdezte Polly illedelmesen, de izgatottan röpködő pillantásának nem tudott parancsolni.

– Félti a göndör fürtjeit – mosolygott Tom, és ettől az alávaló árulástól úgy érezte, ismét önmaga.

– Mi ketten viszont nem ijedünk meg egy kis nyirkosságtól. Igazán hálás vagyok, hogy kijöttél elém.

Ez kedves volt Pollytól, és Tomnak jólesett, hogy vörös haját − ez volt a gyenge pontja! − Polly együtt emlegette a maga csinos barna fürtjeivel; így mintha az ő haja is veszített volna rezes fényéből. Meg aztán nem is csinált semmit, csak néhány lépéssel arrébb vitte a táskát, Polly mégis megköszönte. Tom olyan hálás volt neki, hogy a frissen támadt bizalom jeleként mindjárt belemarkolt a zsebébe, és megkínálta a lányt földimogyoróval, abból ugyanis mindig volt nála bőven; így aki az elszórt mogyoróhéjak után ment, őt is könnyen megtalálta.

Ám a kínálás utáni pillanatban eszébe jutott, hogy Fanny közönségesnek tartja a földimogyorót, vagyis ő most szégyent hozott a családjára. Így hát kidugta a fejét a kocsi ablakán, és olyan sokáig maradt így, hogy Polly végül megkérdezte, nincs-e valami baj. „Ugyan, kit érdekel egy ilyen kis vidéki fruska!”, pöfögött magában Tom férfiasan, és innentől fogva mintha belebújt volna a kisördög.

– Úgy látom, felöntött a garatra, de azért remélhetőleg ura a lovainak – felelte gonoszul, nyugodt beletörődést színlelve.

– Csak nem részeg a kocsis? Jóságos ég! Szálljunk ki! Lehet, hogy megbokrosodnak a lovak? Nagyon meredek itt az út, szerinted biztonságos? – kiáltotta szegény Polly, Napóleon-kalappá lapítva kis hódprém kalapját, ahogy a félig nyitott ablakon kidugta a fejét a szélbe.

– Sokan járnak erre, biztosan lesz, aki segít, de talán ajánlatos kiülnöm a bakra, a kocsis mellé. – Tom valósággal sugárzott, hogy ilyen remek ötlete támadt.

– Menj, ha nem félsz! A mamám borzasztóan aggódna értem, ha ilyen messze az otthonomtól valami bajom esne! – kiáltotta Polly kissé kétségbeesve.

– Ne aggódj! Majd én ügyelek az öregre meg a lovakra. – Azzal Tom kibújt az ajtón, és míg áldozata tovább reszketett a fülkében, felkapaszkodott az öreg kocsis mellé, ahol kedvére élvezhette a szabadságot, no meg a földimogyorót.

Fanny röpült, hogy megölelje az ő „drága Pollyját”.

– Elejtettem! – rikkantotta Tom, a rettenthetetlen vadász, aki hazavitte az értékes vadat. Fanny azonnal az emeletre terelte Pollyt, Tom pedig, miután bemutatott egy dupla sasszét a lábtörlőn, az ebédlőbe vonult, és fél tucat aprósüteménnyel pótolta az elhasznált energiát.

– Nem vagy fáradt? Nem akarsz lepihenni? – kérdezte Fanny, s letelepedett Polly ágyának szélére. Miközben csacsogott, szemügyre vette barátnője öltözékének minden darabját.

– Nem. Kellemesen utaztam, és a részeg kocsist kivéve nem volt semmi baj; de Tom kiült mellé a bakra, és felügyelt rá, úgyhogy nem féltem olyan nagyon – felelte ártatlanul Polly, és levetette egyszerű szabású kabátját meg a kalapot, amelyen egyetlen tollacska sem ékeskedett.

– Sületlenség! Dehogy volt részeg az a kocsis! Tom csak azért találta ki, hogy ne kelljen melletted ülnie. Ki nem állhatja a lányokat! – mondta Fanny fensőbbséggel.

– Tényleg? Pedig nagyon kedves, kellemes modorú fiúnak látszott! – Polly szeme elkerekedett a meglepetéstől.

– Egy szörnyeteg, és ha szóba állsz vele, halálra szekíroz. Minden fiú rémess, de ő a legrémessebb, akit életemben láttam!

Fanny egy divatos iskolába járt, ahol a lányok olyan buzgón tanulták a franciát, a németet és az olaszt, hogy a helyes mindennapi beszédre már nem maradt idejük. Polly Tomba vetett bizalma erősen megrendült, ezért eldöntötte magában, hogy nem foglalkozik vele többet, és témát váltott. Elismerően nézett körül a tágas, csinos szobában:

– Csodálatos! Soha nem aludtam baldachinos ágyban, és ilyen finom kis fésülködőasztalkám sem volt még.

– Örülök, hogy tetszik, de könyörgök, a többi lány előtt ne mondj ilyet – válaszolta Fanny, és arra gondolt, bárcsak Polly is hordana fülbevalót, mint minden lány.

– Miért ne? – kérdezte Polly csodálkozva. – Mi rossz van abban, ha az embernek tetszik mások holmija, és ezt ki is mondja?

– Ó, ők mindenkit kinevetnek, aki csak egy kicsit is furcsa, az pedig nem kellemes. – Fanny ugyan nem használta a „vidékies” szót, de sejteni lehetett, hogy erre gondol.

Pollynak kínos érzése támadt. Elgondolkodó arccal rázta ki fekete selyemköténykéjét, és elhatározta, hacsak teheti, nem tesz célzást az otthonára.

– Mostanában sokat gyengélkedem, és a mama beleegyezett, hogy amíg itt vagy, ne menjek mindennap iskolába – mondta Fanny. − Elég, ha hetente kétszer-háromszor megyek, hogy a zenében és a franciában ne maradjak le. A papa azt mondta, ha van kedved, te is jöhetsz. Tarts velem, jól fogsz szórakozni!

Pollyt kissé meglepte, hogy barátnője ennyire lelkesedik az iskola iránt.

– Ha mindegyik lány olyan előkelően öltözik és olyan okos, mint te – riadt vissza Polly a gondolattól −, akkor kicsit tartok az iskoládtól.

– Ugyan! Emiatt ne fájjon a fejed! Majd én úgy felöltöztetlek, hogy nem lesz rajtad semmi furcsa.

– Furcsa vagyok? – ütközött meg Polly, de titkon remélte, hogy a „furcsa” szó nem jelent különösebben rosszat.

– Nagyon aranyos vagy, és sokkal csinosabb, mint múlt nyáron, csak máshogy neveltek és máshogy viselkedsz, mint mi… érted? – kezdte Fanny, de nehezére esett a magyarázat.

– Hogyan máshogy? – kérdezte Polly, mert szerette érteni a dolgokat.

– Hát, például úgy öltözködsz, mint egy kislány.

– Miért ne, ha az vagyok? – Polly tanácstalanul nézett a tükörbe, szemügyre véve kötött anyagú, egyszerű kék ruháját, magas szárú, erős cipőjét és rövid haját.

– Tizennégy éves vagy: mi ebben a korban már ifjú hölgynek tekintjük magunkat – folytatta Fanny, és a tükörben önelégült tekintetet vetett a fején tornyosuló hajtömegre, a homlokába göndörödő frufrura és a hátán leomló hajzuhatagra, majd ugyanígy mérte végig széles selyemövvel, kis turnűrrel, fényes gombokkal, csipkével, szalagcsokrokkal és ki tudja, mi mindennel díszített, skarlátvörös-fekete ruháját. Nyakában nyitható medál lógott, fülében fülbevaló csilingelt, övén láncos óra, a kezén pedig, amelyre ráfért volna egy kis szappan és víz, számos gyűrű csillogott-villogott.

Polly pillantása egyik kis alakról a másikra vándorolt, de úgy vélte, kettejük közül Fanny a furcsább; Polly kisvárosban élt, nemigen értett a nagyvárosi divathoz. Fanny eleganciája nem maradt rá hatástalan, és barátnője impozáns otthonát is most látta először − összeismerkedésüket egy harmadik barátnőnek köszönhették, aki Pollyék szomszédságában lakott, és akinél Fanny egyszer látogatóban járt. Polly azonban nem volt hajlandó zavartatni magát kettejük különbözősége miatt; egy perc sem telt belé, máris nevetett megint, és elégedetten jegyezte meg:

– Én egy csöppet se bánom, hogy egyszerűen öltöztet a mamám. Nem is tudom, mihez kezdenék, ha annyi cicoma lenne rajtam, mint rajtad. Sosem felejted el fölemelni a selyemöved végét, vagy eligazítani a redőidet, amikor leülsz?

Mielőtt Fanny válaszolhatott volna, valaki visítani kezdett a földszinten.

– A húgom, Maud. Egész nap csinálja a cirkuszt! – Ekkor kivágódott az ajtó, és egy hat-hét éves kislány rontott be rajta bömbölve. Polly láttán megtorpant, rábámult a vendégre, aztán ott folytatta a bömbölést, ahol abbahagyta. Majd Fanny ölébe vetette magát, és azt kiabálta:

– Tom kinevet! Szólj vá, hogy hagyja abba!

– Miért, mit csináltál? Ne visíts már annyira, megrémíted Pollyt!

– Én csak azt mondtam, hogy hideg kvémet ettünk tegnap este a zsúvon, ő meg kinevetett!

– Fagylaltot, te buta! – nevetett Fanny is, akárcsak Tom.

– Mindegy! Akkov is hideg volt, én az enyémet föl is melegítettem a kályhavostélyon, és úgy finom volt, de Willy Bliss váöntötte az új vuhámva. – Azzal Maud újra zokogni kezdett többszörös bánatában.

– Menj szépen Katyhez! Morcos vagy ma, mint egy medvebocs! – mondta Fanny, és eltolta Maudot.

– Katy nem bív szóvakoztatni, pedig engem szóvakoztatni kell, mevt ingevlékeny vagyok, a mama mondta! – zokogta Maud, szemlátomást abban a tévhitben, hogy az ingerlékenység valami különleges betegség.

– Gyere szépen ebédelni, az majd elszórakoztat. – Azzal Fanny fölállt, és mint a röpülni készülő madár, tollászkodó mozdulatokkal megigazgatta a ruháját.

Polly remélte, hogy nem találkozik a „szörnyeteggel”, de az bizony ott volt, és az ebéd alatt egyfolytában a lehető legtolakodóbb módon bámulta őt. A családfő, Mr. Shaw igen elfoglalt ember benyomását keltette. Üdvözölte Pollyt, s reményét fejezte ki, hogy jól érzi majd magát náluk, aztán szemlátomást megfeledkezett róla. A sápadt, ideges Mrs. Shaw nyájasan fogadta a kis vendéget, és elhalmozta figyelme jeleivel. Az idős, halk szavú Madam Shaw pedig, aki fodros csipkefőkötőt viselt, egészen izgalomba jött, amikor meglátta Pollyt:

– Nahát! Szakasztott az anyja, az a drága asszony! Mondd, kicsim, hogy van édesanyád? – És szemüvege fölött folyton a jövevényt vizslatta, míg szegény Pollynak teljesen el nem ment az étvágya Tom és nagyanyja tekintetének kereszttüzében.

Fannynak be nem állt a szája, Maud pedig addig izgett-mozgott, amíg Tom kilátásba nem helyezte, hogy ráborítja a nagy levesestál fedőjét; ettől viszont olyan sivításban tört ki, hogy elszállításához a végtelen türelmű Katyt kellett segítségül hívni. Polly megkönnyebbült, amikor a feszélyezett hangulatú ebéd véget ért, és mindenki ment a dolgára. Fanny megmutatta neki a házat, aztán varrónőhöz hívták, így Polly magára maradt a tágas nappaliban.

Egyáltalán nem bánta, hogy egy kicsit egyedül lehet; szemügyre vette a nappali csinos berendezési tárgyait, aztán halkan dudorászva járkálni kezdett a süppedős, virágmintás szőnyegen. Lassan bealkonyult, már csak a kandalló vöröses fénye töltötte be a szobát. Aztán belépett Madam Shaw.

– Ismerem ezt a szép régi dallamot. Énekeld el nekem, kicsim. Sok éve nem hallottam.

Polly nem szívesen énekelt idegenek előtt, mert képzetlen volt: egész tudományát az anyjának köszönhette, aki sok dolga mellett olykor zenére tanította. Azonban arra nevelték, hogy tisztelje az öregeket, s mert oka sem volt, hogy megtagadja Madam Shaw kérését, engedelmesen leült a zongorához.

– Öröm hallgatni téged. Énekelj még, drága Polly! – biztatta kedvesen Madam Shaw.

Pollynak jólesett a dicséret, és nekibátorodva eresztette ki üde, behízelgő hangocskáját. Ismerte mind a megunhatatlan régi kedves melódiákat, de legjobban a skót dalokat – amilyen a Sárga hajú legény, a Jock o’ Hazeldean, a Hanga sűrűjében vagy az Aberfeldie nyírfák − szerette. És mire az utolsó dalhoz, a Charlie király egészségére címűhöz ért, a nagy zongora és a kicsi lány hangja egészen betöltötte a nappalit.

– Ezt nevezem! Énekeld el még egyszer! – csattant föl ekkor Tom hangja, aztán a vörös kobak is előbújt a magas, fekete széktámla mögül, ahol addig rejtőzött.

Polly összerezzent, hiszen azt hitte, egyetlen hallgatója a tűz mellett bóbiskoló öreg hölgy.

– Nem tudok többet énekelni, fáradt vagyok – mondta hűvösen, és odament Madam Shaw-hoz, mire a vörös kobak eltűnt, mint egy meteor.

Az öreg hölgy magához húzta és a térdére ültette a kislányt, és olyan kedves pillantással nézett rá, hogy Polly a díszes főkötőről is megfeledkezve bizalommal viszonozta a mosolyát; örült, hogy egyszerű muzsikájával ilyen jól el tudta szórakoztatni a hallgatóját.

– Hadd nézzelek – mondta Madam Shaw, finoman megcsipkedve Polly rózsás orcáját. – Rég nem láttam ilyen üde kis arcot!

Polly furcsállta, amit hallott, úgyhogy megkérdezte:

– Fanny és Maud talán nem kislány?

– De nem ám! Fanny már vagy két éve ifjú hölgy, Maud pedig elkényeztetett kisgyerek. De a te édesanyád bölcs asszony, okosan nevel téged.

„Furcsa egy öreg hölgy!”, gondolta Polly, de tiszteletteljesen „igen, asszonyom”-mal felelt, és a tűzbe bámult.

– Ugye nem érted, amit mondok? – kérdezte Madam Shaw, még mindig finoman tartva Polly állát.

– Nem, nem egészen értem.

– No, drágám, akkor elmagyarázom. Az én időmben a tizennégy-tizenöt évesek nem öltöztek a legutolsó divat szerint, és nem jártak olyan vagy majdnem olyan összejövetelekre, mint a felnőttek. Nem éltek tétlen, kótyagos, egészségtelen életet, és nem csömörlöttek meg húszéves korukra. Mi gyerekek maradtunk tizennyolc éves korunkig, gyerek módra dolgoztunk, tanultunk, öltöztünk, játszottunk, és tiszteltük a szüleinket. És mintha akkor hosszabbak lettek volna a napok, mint most.

Mire a mondat végére ért, az öreg hölgy láthatóan megfeledkezett Pollyról – csak ült, és paskolta a kezében fekvő párnás kis kezet, miközben egy megfakult képet nézett, amelyen egy copfos öregúr volt látható zsabós ingben.

– Az édesapja, asszonyom?

– Igen, kicsim. Drága édesapám. Haláláig én segítettem begombolni a fodros ingeit. És az első keresményem akkor ütötte a markomat, amikor apánk öt dollár jutalmat ígért annak a lányának, aki hatunk közül a legszebben tudja megstoppolni a selyemharisnyáját.

– Nagy büszkeség lehetett! – kiáltotta Polly érdeklődő arckifejezéssel.

– Bizony, az volt. Megtanultunk főzni, kenyeret sütni; vékony kis pamutkesztyűt hordtunk, vidámak és virgoncak voltunk, mint a kiscicák. Mindannyian nagyszülők lettünk, és én vagyok az utolsó. Magam is hetven felé járok, de még van bennem erő, nem úgy, mint a menyemben, aki már negyvenévesen beteg.

– Engem is így neveltek, biztosan ezért nevez Fanny régimódinak. Meséljen még a papájáról, kérem − mondta Polly.

– Az apámról. Soha nem hívtuk papának. És ha valamelyik fivérem „főnöknek” szólította volna, ahogy manapság szokták egyes fiúk, azt hiszem, kitagadta volna.

Madam Shaw itt kissé felemelte a hangját, és jelentőségteljesen biccentett, de a másik szobából hallatszó könnyű horkolás arra engedett következtetni, hogy a kilőtt nyíl nem talált célba.

Mielőtt folytathatta volna, megjött Fanny, és örömmel újságolta, hogy Clara Pird mindkettejüket meghívta aznap este színházba, és hét órakor értük jön. Polly abbéli izgalmában, hogy máris bele fogja vetni magát a nagyvárosi élvezetekbe, szédült pillangó módjára, szinte öntudatlanul röpdösött föl-alá, míg szembe nem találta magát a nagy zöld függönnyel, a csillogó színházban. Egyik oldalán Clara apja ült, a másikon Fanny, de egyikük sem foglalkozott vele, amiért Polly igen hálás volt, hiszen teljesen lekötötte a figyelmét mindaz, amit maga körül látott, vagyis képtelen lett volna beszélgetni.

Azelőtt csak elvétve fordult meg színházban, és az a kevés színmű, amit látott, zsenge korúaknak átdolgozott mese volt – fordulatos, sziporkázó, tele ártatlan, kacagtató badarsággal. Aznap este azonban újmódi darabot láthatott, amelyet már több százszor játszottak zajos sikerrel, s amely elkápráztatta és izgalomba hozta a közönséget, sőt meg is rontotta a francia találékonyság és a tékozlón pazar amerikai kivitelezés együttes erejével. Pompás darab volt, roppant közönséges és nagyon divatos; a közönség imádta, és aki tehette, rohant megnézni.

Polly először azt hitte, a mesék világába csöppent: csak a fény és szépség világában táncoló, éneklő, sziporkázó lényeket látta, hamarosan azonban már a dalokra és párbeszédekre is odafigyelt, és ekkor tovatűnt a káprázat. A gyönyörű jelenések alpári nótákat zengtek, közönségesen beszéltek, és általában véve szégyenére váltak a Polly által ismert és szeretett régi vágású manóknak.

Kis hősnőnk túlságosan ártatlan volt ahhoz, hogy a tréfának akár csak a felét is megértse, és sűrűn elcsodálkozott, vajon min nevetnek az emberek; de amint alábbhagyott az első bűvölet, kezdte kényelmetlenül érezni magát, és egyre biztosabban hitte, hogy az édesanyja nem örülne, ha látná őt a színházban − már bánta is, hogy elment. Minél többet értett a bonyodalomból − mert gyors felfogású volt, meghallotta a körülötte folyó sutyorgást is, gyorsan járt a szeme, és az ösztönei sem hagyták cserben −, annál rosszabbnak tűnt az egész. Aztán peckesen bemasírozott a színpadra huszonnégy zsokénak öltözött lány: csípőjüket riszálva dobogtak a csizmájukkal, pattogtatták az ostorukat és kacsintgattak a közönségre, de Polly egy cseppet sem találta mulatságosnak ezt a produkciót, és örült, amikor a nők elvonultak. Majd újabb lánysereg bukkant fel áttetsző ruhában, derekukon arany rojtokkal, és szegény, divathoz mit sem értő Polly azt sem tudta, mitévő legyen: megijedt és meg is botránkozott egyszerre. Ült hát, és a színházjegyére meredt, miközben egyre jobban átforrósodott az arca.

– Mit pirulsz olyan nagyon? – kérdezte Fanny, amikor a kifestett leányzók eltűntek.

– Szégyellem magam miattuk – suttogta Polly, és megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Te kis buta, pontosan ugyanúgy csinálják, mint Párizsban, a tánc pedig nagyszerű! Eleinte furcsa, de később megszokod, megszoktam én is.

– Máskor nem jövök – mondta Polly a lázadó ártatlanság elszántságával, mert inkább meggyötörte, nem pedig gyönyörködtette az előadás. Nem tudta, milyen könnyen lehet „hozzászokni”, de neki megfelelt úgy is, ha csak ritkán hozzák hasonló kísértésbe. Nem tudta megmagyarázni az érzést, de bizony örült, hogy hazamehet abba a biztonságos házba, ahol a nagymama várja őket, meg egy jó, kényelmes ágy.

– Jól szórakoztál, drágám? – kérdezte a nagymama Polly kigyúlt arcát, lázas tekintetét fürkészve.

– Nem akarok goromba lenni, de nem – válaszolta Polly. – Voltak benne ragyogó részek, de leginkább azt éreztem, hogy szeretnék a föld alá süllyedni. Úgy láttam, a közönségnek tetszik a darab, de én illetlennek találtam.

Miután Polly véleményt nyilvánított, amit azzal is hangsúlyozott, hogy éppen levetett csizmáját a kelleténél energikusabban dobta le, Fanny elnevette magát, majd a hallt körbetáncolva módosította a Polly által elmondottakat.

– Polly meg volt döbbenve, nagymama! Óriási szemeket meresztett, vörös lett, mint a pipacs, és volt egy pillanat, amikor attól féltem, mindjárt sírva fakad. Adódtak furcsa helyzetek, de természetesen semmi illetlen nem volt a darabban, különben a magunkfajta el se ment volna. Hallottam, amikor Mrs. Smythe Perkins azt mondta: „Bűbájos kis darab, éppen olyan, mint az imádott Párizsban!” Márpedig ő élt külföldön, és tudja, miről beszél.

– Bánom is én! Biztosra veszem, hogy ez a darab nem kislányoknak való, különben nem szégyelltem volna úgy magam! – kiáltotta Polly kissé zavarban, de határozottan: őt aztán Mrs. Smythe Perkins sem győzi meg!

– Azt hiszem, igazad van, drágám, de mert vidéken éltél, még nem vetted észre, hogy a szemérmesség kiment a divatból. – A nagymama Polly homlokára lehelt egy puszit, és magára hagyta a kislányt, ő pedig azt álmodta, hogy zsokéruhában táncol egy óriási színpadon, míg Tom egy nagy dobot püföl a zenekarban. A nézők mind apja vagy anyja arcát viselték, és szánakozva, óriási szemeket meresztve és pipacsvörösen nézték őt.

2.
Új divatok

– Ma délelőtt iskolába megyek, kísérj el! Gyere, készülődjünk! – mondta Fanny néhány nap múlva, miután elfogyasztotta késői reggelijét, és fölállt az asztaltól.

– Nagyon csinos vagy, mi dolgod van még? – kérdezte Polly, és követte Fannyt a hallba.

– Cicomázkodni félórán át, és a fejére biggyeszteni a kócot – válaszolta szemtelenül Tom, akinek iskola előtti készülődése annyiból állt, hogy fejébe csapta a sapkáját, és összeszíjazott néhány vastag könyvet, melyek állapota elárulta, hogy olykor fegyvernek használják őket.

– Mi az a kóc? – kérdezte Polly, miközben Fanny, válaszra sem méltatva Tomot, fölfelé vonult a lépcsőn.

– Valaki másnak a haja az ő feje búbján, vagyis ott, ahol semmi keresnivalója. – Azzal Tom fütyörészve távozott, tüntető közönnyel a tény iránt, hogy tulajdon „göndör bozontja” viszont fésűért kiált.

– Miért kell ilyen elegánsan iskolába menned? – kérdezte Polly, míg barátnője a homlokába hulló kis fürtöket igazgatta, masnikat, szalagokat és zsinórokat kötött meg a ruháján.

– Mindenki így megy, és ez így van rendjén, sosem tudni, kivel találkozik az ember. Tanítás után sétálni megyek, szeretném, ha te is a legjobb kalapodat vennéd föl – válaszolta Fanny, miközben olyan szögben igyekezett rögzíteni a kalapját, amely teljességgel ellentmondott a nehézkedés törvényének.

– Rendben, ha szerinted ez nem elég csinos. Nekem is jobban tetszik a másik kalapom, mert van rajta toll, ez viszont melegebb, úgyhogy végül mindig ezt választom. – Polly szaladt a szobájába kicsinosítani magát; félt, hogy egyszerű öltözékével szégyent hoz a barátnőjére. − Nem fog fázni a kezed abban a sevrókesztyűben? – kérdezte már a havas utcán, miközben arcukba csapott az északi szél.

– Borzasztó hideg van. De a muffom ormótlanul nagy, nem cipelhetem magammal. A mama nem alakíttatja át, a hermelinmuffomat pedig különleges alkalmakra tartogatom − válaszolta Fanny némi önsajnálattal, és megsimogatta finom kecskebőr kesztyűjét.

– Az én szürke mókusprém muffom is túl nagy, de jó meleg és kényelmes. Ha akarod, te is megmelegítheted benne a kezed – ajánlotta Polly, elégedetlenül szemlélve új gyapjúkesztyűjét, amit nemrég még egész elegánsnak talált.

– Talán, majd – felelte Fanny. – Amúgy ne izgulj, Polly, csak két-három lánynak mutatlak be, az öreg Monsieur-vel pedig ne is törődj, és ha nem akarsz, nem kell olvasnod. Az előcsarnokban leszünk, nagyjából tizenketten, és annyi dolgunk lesz, hogy úgysem érünk rá téged figyelni.

– Azt hiszem, olvasni nem fogok, inkább csak üldögélek és nézem, mit csináltok. Szeretek így szemlélődni, itt különben is minden olyan új, olyan különös.

De bizony nagyon is látszott rajta a félénkség, amikor Fannyval belépett a terembe a lányok közé, akik az ő szemében mind ifjú hölgynek tűntek. Igen jól öltözöttek voltak, egyszerre beszéltek, és egyszerre fordultak oda, hogy hűvös tekintettel szemügyre vegyék a jövevényt, mely hűvös tekintet a jelek szerint ugyanolyan divat volt, mint a szemüveg. Miután Fanny bemutatta Pollyt, nyájasan biccentettek, mondtak valami udvariasat, és helyet szorítottak neki a kerek asztalnál, ahol a Monsieur-t várták. Néhányan bolondozós kedvükben voltak, és az ógörög vázákon látható kecsesen hajlott – és divatos − testtartást próbálgatták, mások összedugták a fejüket apró jegyzetek fölött, szinte mindannyian cukorkát szopogattak, és mind a tizenkettő csacsogott. Miután figyelmesen ellátták karamellával, Polly csak ült és fülelt, de közben nagyon gyereknek és nagyon vidékinek érezte magát az előkelő kis hölgyek között.

– Lányok, tudjátok, hogy Carrie külföldre ment? Az apja már nem bírta, hogy a világ a szájára veszi őket, összepakolta és elvitte az egész családot. Hát nem mulatságos? – újságolta egy eleven kisasszonyka, alighogy megérkezett.

– Szerintem jobb, hogy elmentek. Ha ugyanabba az iskolába jártam volna, mint Carrie, a mamám azonnal kivett volna – jelentette ki fontoskodva egy másik lány.

– Carrie megszökött egy olasz zenetanárral, még az újságok is megírták, nagy szenzáció volt – magyarázta az előbbi lányka, látván Polly értetlen tekintetét.

– Borzasztó! – kiáltotta Polly.

– Szerintem inkább izgalmas. Carrie csak tizenhat éves, az olasz pedig egészen elbűvölő; Carrie-nek rengeteg pénze van, és mindenki róla beszélt; bárhová ment, megbámulták, tudod, hogy van ez, és Carrie nagyon élvezte. No de az apja egy öreg vaskalapos, és kiadta az útjukat. Nagy kár, mert Carrie volt a legmulatságosabb lány, akit valaha ismertem.

Pollynak nem volt mondanivalója a csicsergő Miss Belle számára, Fanny azonban megjegyezte:

– Én legszívesebben csak olvasnék ilyen esetekről. Szörnyen kellemetlen, és megnehezíti az életet, ha a szemünk láttára történnek meg. Hallottad volna csak apámat! Azzal fenyegetőzött, hogy mindennap cselédlánnyal kísértet az iskolába, ahogy New Yorkban szokás, mert biztos akar lenni benne, hogy tényleg ide jövök. Hallottál már ilyet?

– Persze, mert kiderült, hogy Carrie igazolásokat hamisított az anyja nevében, és míg ő az Orestéjével sétafikált, otthon azt hitték, az iskolában van. Ugye milyen furfangos? – kiáltotta Belle, szemlátomást csodálattal adózva Carrie trükkjének.

– Szerintem egy kis csintalanság még belefér, és akkor sem dől össze a világ, ha néha megszökik valaki, mint Carrie. Nem fér a fejembe, a lányokra miért kell annyira vigyázni, miközben a fiúk azt csinálnak, amit akarnak. De szeretném én azt látni, hogy valaki engem figyel és kísérget! – tette hozzá egy másik elragadó kisasszony.

– Ahhoz legalább egy rendőr kellene, vagy egy cilinderes kis magánnyomozó! – csipkelődött Fanny, mire kitört a nevetés, a hiú kis Beatrice pedig büszkén fölszegte a fejét.

– Olvastad A kísértetmenyasszonyt? Borzasztó izgalmas! Rengetegen keresik a könyvtárban, bár van, akinek jobban tetszik A pillangó halála. Szerinted melyik a jobb? – kérdezte Pollytól egy sápadt lány, amikor hirtelen csönd lett.

– Egyiket sem olvastam.

– Akkor feltétlenül olvasd el őket. Imádom Guy Livingston és Yates könyveit. Ouidát is szeretem, csak ő olyan hosszú könyveket ír, hogy elfáradok, mielőtt a végükre érek.

– Amióta itt vagyok, nem olvastam semmit, csak Muhlbach egyik regényét. Szeretem a regényeit, mert van bennük történelem − mondta Polly boldogan, hogy ő is szóhoz jut.

– Fejlesztik az olvasást, ez tény, de én az igazán izgalmas regényeket szeretem. És te?

Pollynak szerencsére nem kellett szégyenszemre bevallania, hogy ő bizony egy olyat sem olvasott, ekkor ugyanis belépett az ősz hajú francia Monsieur. Olyan beletörődő egykedvűséggel tartotta meg az óráját, mint aki rég hozzászokott, hogy kuncogó diáklányok áldozata legyen. A lányok elhadarták a bemagolt leckét, megcsináltak egy írásbeli gyakorlatot, és olvastak némi francia történelmet, ami láthatóan nem hagyott bennük mély nyomot, bár az idős tanár készségesen magyarázta az olvasottakat. Ami Pollyt illeti, ő csak pirult a barátnője helyett, amikor arra a kérdésre, hogy melyik híres francia harcolt az amerikai polgárháborúban, Fanny képes volt Lamartine-t mondani Lafayette helyett.

Gyorsan eltelt az egy óra; Fanny ezután zeneórán vett részt egy másik teremben, Polly pedig félrehúzódva figyelt, majd szünet következett. A kisebb lányok karonfogva sétáltak az udvarban, és vajas kenyeret majszoltak, mások bent maradtak a teremben olvasni vagy pletykálkodni, míg Belle, Trix és Fanny uzsonnázni mentek egy közeli, divatos fagylaltozóba, Polly pedig jámboran követte őket, és nem mert szólni a gyömbéres mézeskalácsról, amit a nagymama tett a zsebébe. Így morzsolódott szét a sötétben az egyszerű, barna sütemény, míg Polly egy fagylalttal és három mandulás puszedlivel próbált jóllakni.

A lányok remek hangulatban voltak, különösen miután csatlakozott hozzájuk egy alacsony, kisfiús arcú úr, akit − ha nincs a fején a cilinder − Polly gyereknek nézett volna. Fanny e megnyerő fiatalember kíséretében búcsút vett szerencsétlen barátnőitől, akik visszamentek az iskolába, ő pedig sétálni indult − legalábbis így nevezte a legzsúfoltabb utcákon való lassú vonulást. Polly diszkréten lemaradt, és a kirakatokat nézte, míg a modorára még ilyenkor is adó Fanny el nem cipelte egy képkereskedésbe, és föl nem szólította a műélvezetre, miközben ők pihennek. Polly engedelmesen többször körbejárta a termet, és egy műértő érdeklődésével vizsgálgatta a képeket, miközben igyekezett nem odafigyelni a kerek ülésen helyet foglaló pár halk csevegésére. De nem fért a fejébe, miért hallgatja Fanny oly nagy érdeklődéssel beszélgetőpartnere beszámolóját az utolsó német füzértáncról, amelyen részt vett, másfelől miért kell ünnepélyesen megígérnie, hogy nem felejti el a délutáni hangversenyt.

Amikor Fanny végre fölállt, Polly fáradt arca láttán lelkifurdalása támadt; sietős búcsút vett az apró úriembertől, és ahogy elindultak hazafelé, egyik kezét Polly muffjába csúsztatva bizalmasan megjegyezte:

– Drága Polly, egy szót se szólj Frank Moore-ról, mert a papa fejemet veszi. Frank egy fikarcnyit sem érdekel, neki pedig Trix tetszik, de összevesztek, és Frank most azzal bosszantja, hogy egy kicsit flörtöl velem. Jól összeszidtam, és a lelkére kötöttem, hogy kibékül Trixszel, amit megígért. Mindannyian látogatjuk a délutáni koncerteket, és remekül szórakozunk. Belle és Trix is jön ma, úgyhogy csak hallgass, és minden rendben lesz.

– Attól félek, nem lesz – kezdte Polly; nem volt hozzászokva a titkokhoz, és nehezére esett akár a legkisebbet is megtartani.

– Ne aggódj. Ez nem a mi dolgunk, mi csak odamegyünk, és élvezzük a zenét. És ha mások közben flörtölnek is, az nem a mi hibánk – magyarázta Fanny türelmetlenül.

– Természetesen nem, de ha a papád nem szereti ezeket a hangversenyeket, akkor muszáj odamenned?

– Majd a mamának szólok, ő nem bánja. A papa mindenbe beleköt, a nagymama pedig mindent felfúj. Ugye nem árulsz el?

– Nem, miért tenném? – És Polly állta a szavát, mert biztosra vette, hogy Fanny nem akarja becsapni az apját – annál is inkább, mert az anyjának mindent elmond.

– Kivel mész? – kérdezte Mrs. Shaw, amikor valamivel három előtt Fanny megemlítette, hogy koncertnap van.

– Pollyval, ő is szereti a zenét. A múlt héten a rossz idő miatt nem tudtam elmenni – válaszolta Fanny, majd később, már távozóban, megjegyezte Pollynak: – Arról csak nem tehetek, ha útközben találkozunk valakivel, nem igaz?

– Megpróbálhatsz kitérni a találkozás elől.

– Az neveletlenség lenne. Úristen! Ott jön Gus, ő is jár a koncertekre. Rendben van a hajam? És a kalapom?

Mielőtt Polly válaszolhatott volna, Mr. Gus a legnagyobb természetességgel csatlakozott hozzájuk, Polly pedig lemaradt mögöttük, és úgy érezte, egyáltalán nincs „rendben” semmi, bár nem tudta, mi a teendő ilyenkor. Szerette a zenét, így hát naivul feltételezte, hogy mindenki a muzsika kedvéért megy koncertre. Ezzel szemben a körülötte ülők folyamatosan sugdolóztak, ami nagyon zavarta. Belle és Trix teljes díszben pompáztak, a darabok közötti szünetekben pedig Frank és Gus, továbbá még néhány „aranyifjú” szórakoztatta őket. Gimnáziumi pletykáik és egyéb híreik hallatlanul érdekesek lehettek, mert a lányok rendkívüli figyelemmel hallgatták az éppen soron lévő szónokot. Polly megrettenve szemlélte az ifjoncokat, ők pedig nemükre jellemző leereszkedéssel vettek tudomást a létezéséről. Nyilvánvalóan nem értékelték többre „csendes kislánynál”, aki alkalmatlan a társasági csevegésre, így hát feltűnésmentesen átnéztek rajta, hogy teljesen a kis hölgyeknek szenteljék magukat. Polly szerencsére mindannyiukról elfeledkezett, annyira élvezte a zenét, bár inkább érezte, mint értette, és olyan átszellemült arccal ült ott, hogy némelyeknek − valódi zenerajongóknak – megakadt rajta a szemük, és mosolyogva nézték. Sötétedett, mire kiléptek a kapun, és Polly megkönnyebbüléssel nyugtázta, hogy már várja őket a kocsi; nem nagyon fűlt a foga a fölösleges harmadik szerepéhez, aznap már jutott belőle neki bőven.

– De jó így, hogy nem kell hallgatnom a fiatalurakat! Idegesített, hogy megállás nélkül beszélnek, ahelyett, hogy a zenére figyelnének – jegyezte meg Polly, ahogy tovagördültek.

– Melyikük tetszett a legjobban? – kérdezte Fanny bágyadt fensőbbséggel.

– Az az egyszerűbb megjelenésű, aki nem beszélt sokat, de fölvette a muffomat, amikor leesett, és vigyázott rám a tömegben; a többiek rám se hederítettek.

– Biztosan kislánynak tartanak.

– Anyám szerint az igazi úriember ugyanolyan udvarias a kislányhoz, mint a felnőtt nőhöz; azért tetszett Mr. Sydney a legjobban, mert kedves volt hozzám.

– Milyen okos lány vagy te, Polly. Nem gondoltam volna, hogy észreveszel ilyen apró figyelmességeket – jegyezte meg Fanny; kezdte megérteni, mennyi nőiesség szorulhat még egy Polly-féle kislányba is.

– Bár vidéken élek, jó modorú emberekhez vagyok szokva − felelte Polly eléggé felhevülten, mert nem szerette, ha leereszkedően bánnak vele.

– A nagymama szerint édesanyád kifogástalan hölgy, és te éppen olyan vagy, mint ő; ne haragudj ezekre a szegény fiúkra, és én majd gondoskodom róla, hogy legközelebb udvariasabban viselkedjenek. Tom egyáltalán nem ismeri a jó modort, rá mégsem panaszkodsz – tette hozzá Fanny nevetve.

– Bánom is én, jó-e a modora. Tom fiú, és fiúként viselkedik. Sokkal jobban boldogulok vele, mint ezekkel az urakkal.

Fanny éppen megrótta volna Pollyt, amiért ilyen lenézően nyilatkozik „ezekről az urakról”, ám ekkor mindketten összerezzentek a szemközti ülés alól jövő hangos kukorékolásra.

– Tom! – kiáltotta Fanny, mire a javíthatatlan fiú kipirulva, nevetéstől pukkadozva előbújt, és helyet foglalt. Úgy nézett a lányokra, mint aki gratulációra vár, amiért ilyen ügyesen hajtotta végre a csínyt.

– Hallottad, miről beszéltünk? – kérdezte Fanny rosszat sejtve.

– Minden szót! – diadalmaskodott Tom.

– Láttál már ilyen utálatos alakot, Polly? – érdeklődött Fanny. Majd Tomhoz: – Most rohansz árulkodni, igaz?

– Talán igen, talán nem. Mekkorát ugrott Polly, amikor kukorékoltam! Még a lábát is fölkapta!

– És hallottad, ahogy dicsérjük a modorodat? – kérdezte Polly ravaszul.

– Hallottam, és azt is, hogy te nem kifogásoltad, úgyhogy téged nem árullak be. – Tom ezt megnyugtatásnak szánta.

– Nincs mit beárulni.

– Tényleg? Mit gondolsz, mit szól majd a főnök, ha megtudja, hogy azokkal a ficsúrokkal mászkáltok? Láttalak.

– A főnök?! Nem tudom, kire gondolsz! – Polly próbált úgy tenni, mintha tényleg nem tudná.

– Nagyon is jól tudod! Semmi szükség rá, hogy szavakon lovagolj, mint a nagymama.

– Tom, alkut ajánlok – mondta Fanny. – Nem az én hibám, hogy Gus és Frank ott voltak, és nem tehetek róla, hogy szóltak hozzám. A papa nem haragudhat rám ezért, különben is sokkal illendőbben viselkedek, mint sokan mások. Nem igaz, Polly?

– És hol itt az alku?

– Ha nem árulkodsz, nem mondod el, amit galádul kihallgattál, mert tudd meg, ronda dolog volt elbújni és hallgatózni, szégyellhetnéd magad, szóval, akkor segítek, hogy megkapd a velocipédet, támogatni fogom, pedig anya és nagymama éppen azért könyörögnek a papának, hogy ne vegye meg neked.

– Tényleg segítesz? – vette fontolóra Tom az ajánlatot.

– Igen, és Polly, te is?

– Én szeretnék kimaradni ebből. Ha hallgatok, egyik félnek sem ártok.

– Miért nem segítesz? – kérdezte Tom.

– Mert félre akarjátok vezetni az apukátokat.

– A papának semmi oka annyit idegeskedni – mondta Fanny ingerülten.

– Most, hogy hallottam Carrie-ről, nem csodálkozom az idegességén. Miért nem mondasz el neki mindent, és ígéred meg, hogy többet nem csinálsz ilyet? – próbálta Polly jobb belátásra bírni a barátnőjét.

– Te mindent elmondasz a szüleidnek?

– El. És ezzel egy csomó bajtól megkímélem magam.

– Nem félsz tőlük?

– Persze hogy nem. Néha nehéz kipakolni, de utána olyan jó!

– Úgy legyen! – nyilatkozott Tom.

– Istenem! Mennyi hűhó semmiért! − Fanny majdnem elsírta magát, annyira el volt keseredve.

– Ugyan már! Pontosan tudod, hogy nem lenne szabad barátkoznod ezekkel az alakokkal, ezért vagy most pácban. Nem kötök alkut, beszélni fogok – jelentette ki Tom a hirtelen jött erkölcsi hajthatatlanság lázában.

– Akkor is, ha megígérem, hogy soha többé nem fordul elő? – kérdezte Fanny alázatosan, mert amikor Thomas ilyen határozott hangot ütött meg, rendszerint elvtelenül behódolt.

– Hm… majd meglátom. Ha rendesen viselkedsz, talán hallgatok. Jobban szemmel tudlak tartani, mint a papa, úgyhogy ha még egyszer megpróbálkozol vele, véged van, kisasszony! – Ha lehetősége nyílt egy kis zsarnokoskodásra, Tom nem bírt ellenállni a kísértésnek.

– Ne kínozd tovább, nem fog próbálkozni, és majd ő is segít rajtad, ha szorult helyzetbe kerülsz – mondta Polly, és átkarolta Fannyt.

– Soha nem kerülök, de ha mégis, biztos nem egy lányt kérek meg, hogy húzzon ki a pácból.

– Miért? Én megkérnélek – mondta Polly.

– Tényleg? Annyi biztos, hogy nem hagynálak cserben, különben ne legyen a nevem Tom Shaw. Vigyázz, csúszik!

Polly barátságos szavai megtették a hatásukat: Mr. Thomas olyan hálás volt a lány megelőlegezett bizalmáért, hogy tőle szokatlan udvariassággal nyújtotta a kezét nemcsak neki, hanem Fannynak is, lesegítve őket a kocsiról. Úgy érezte, legalább egyvalaki értékeli őt, és ez jótékonyan hatott mind a modorára, mind a kedélyére, amely – a folytonos rendreutasítás és bírálat miatt − rendszerint zaklatott és harcias volt.

A tea után Fannynak az az ötlete támadt, hogy Polly tanítsa meg nekik, hogy kell melaszból égetett cukrot csinálni; a szakácsnő szabadnapos, nem lesznek láb alatt. Reménykedve, hogy kínzója kedvében jár, Fanny meghívta Tomot, és Polly kérésére Maud is velük tartott. Lementek a kötényekkel, húsverőkkel, kanalakkal és serpenyőkkel fölszerelt, tágas konyhába, ahol Polly átvette a parancsnokságot. Tom feladata lett a diótörés, Maud válogatta a dióbelet, mert a cukor dióval volt „tökéletes”.

Fanny a barátnőjének segédkezett, Polly a lábasban fortyogó melasz fölé hajolt. Mire kész lett a massza, egészen kipirult az arca.

– Most tegyétek bele a diót – adta ki az utasítást, mire Tom a habzó szirupba öntötte tányérja tartalmát. − Most áttöltöm a kivajazott tepsibe, aztán kihűl, és utána megehetjük – magyarázta Polly.

– De hiszen tele van dióhéjjal! – vette észre Maud.

– A mindenségit! Tévedésből a héjat szórtam bele! Magam se vettem észre, hogy a dióbelet közben megettem! – mondta Tom alig palástolt gonosz elégedettséggel, amikor a lányok csalódott, kétségbeesett arccal a tepsi fölé hajoltak.

– Szándékosan csináltad, te szörnyeteg! Soha többé nem hagyom, hogy elrontsd a mulatságomat! – kiáltotta Fanny magánkívül, és kergetni kezdte Tomot, hogy kirázza belőle a lelket, de a fiú kaján nevetéssel minduntalan elugrott előle.

Maud bömbölt, Polly komoran döfködte a tönkretett nyalánkságot. De hamarosan a sarokban folyó dulakodás kötötte le minden figyelmét. Fanny tizenhat éves hölgymivoltáról elfeledkezve fültövön vágta Tomot, emez viszont, felbőszülve a bántalmazáson, egyik karjával lenyomta nővérét a szenesládára, míg a másikkal visszaadta a kölcsönt. Mindketten feldühödve, minden találékonyságukat latba vetve birkóztak, nem volt valami épületes látvány.

Polly nem volt mintakislány, és mint mindenki, néha ő is kijött a sodrából, de sosem verekedett a testvéreivel ilyen csúnyán, meglepte hát, hogy elegáns barátnője így kivetkőzik magából.

– Hagyjátok abba! Tom, ez fáj neki! Engedd el, Fanny! Mit számít az égetett cukor, majd csinálunk másikat! – kiabálta Polly, és igyekezett szétválasztani őket. Arcán olyan kétségbeesés tükröződött, hogy az ellenfelek elszégyellték magukat, és abbahagyták a marakodást.

– Nekem senki se parancsolgasson, te is jobban teszed, ha békén hagysz! – húzódott el Tom Fannytól, és fenyegetően fölszegte az állát; majd egészen más hangon folytatta: – Tréfának szántam a dióhéjat, Polly. Főzz egy másik lábas melaszt, én pedig szállítom hozzá a színtiszta dióbelet. Rendben?

– Izzasztó munka, és kár a pazarlásért, de ha akarjátok, megpróbálom újra – sóhajtott Polly türelmesen, pedig már fáradt volt, és kellemetlenül forrónak érezte az arcát.

– Nincs szükségünk rád, eredj innen! – mondta Maud, és egy ragacsos kanállal megfenyegette Tomot.

– Csönd legyen, bőgőmasina! Maradok és segítek, ugye szabad, Polly?

– A medvék szeretik az édességet, így nyilván te is. De honnan vegyünk melaszt? Mind elhasználtuk, ami a csuporban volt.

– Máris hozok a pincéből. – Tom eltökélte, hogy ezúttal példásan együttműködik: fogta a lámpát meg a csuprot, és indult a pincébe.

Amint eltűnt a fény, Fanny bosszút szomjazva elreteszelte a pinceajtót.

– Most aztán jöhet a rossz vicceivel! Dörömböljön, kiabáljon csak, megérdemli. Aztán ha kész a cukor, majd kiengedjük a csibészt.

– De hogy csináljuk melasz nélkül?

– Rengeteg van a kamrában. Tom nem jöhet ki, amíg nem szólok. Meg kell tanulnia, hogy egy magafajta kis kölyöknek mit szabad és mit nem. Vele ne törődj, csak a cukorral, különben elmondok mindent a papának, és Tom megnézheti magát.

Polly nem helyeselte ezt az eljárást, de mert Maud nyafogott az égetett cukorért, Fanny bosszúvágya pedig sehogy sem volt csillapítható, ismét munkához látott, s dolgozott serényen, míg a dióval dúsított, ígéretes tepsi ki nem került hűlni az udvarra. A fogoly meg-megdöngette az ajtót, majd azzal fenyegetőzött, hogy fölgyújtja a házat, kiissza a boroshordókat, összezúzza a lekvárosüvegeket; ám ezután olyan csönd lett, hogy a munka izgalmában meg is feledkeztek róla.

– Nem jöhet ki, mert nincs kijárat. Amint fölvágtuk a cukrot, elhúzzuk a reteszt, és futunk. Keressünk neki edényt − mondta Fanny, miután Polly azt javasolta, hogy felezzék meg a cukrot Tommal, különben a fiú rájuk tör, és megkaparintja magának az egészet.

Amikor aztán megtalálták a tálat, amelybe a felszeletelt finomságot teszik, és lélekben már a lakomára készülődve kinyitották a hátsó ajtót, kimondhatatlan csalódással látták, hogy cukornak, tepsinek rejtélyes módon lába kelt!

Miután gondosan átkutattak mindent, és meggyőződtek róla, hogy nincs remény, elsiratták a nyalánkságot; nyilvánvaló volt, hogy átok ül rajta ezen a szerencsétlen éjszakán.

– A forró tepsi megolvasztotta a havat, és belesüppedt. – Fanny beleásott a hóbuckába, amelyen a tepsit hagyták.

– Szerintem az öreg macskák vitték el − vélte Maud, akit annyira letaglózott ez a második kudarc, hogy még bömbölni is elfelejtett.

– Nincs becsukva a kapu. Lehet, hogy bejött egy kéregető, és ellopta. Remélem, jóllakik vele – mondta Polly, amikor visszatértek a felderítésből.

– Ha Tom ki tudna jutni, azt gondolnám, ő vitte el, de mivel nem egér, nem férhetett ki az ablakrácson, tehát nem ő volt – állapította meg vigasztalhatatlanul Fanny.

– Engedjük ki, mondjuk el neki – javasolta Polly.

– Még mit nem! Csak kinevetne. Kinyitjuk az ajtót, és szépen elmegyünk lefeküdni. Ő meg majd előbújik, amikor kedve tartja. A bajkeverő! Ha nem bosszant halálra, milyen jól szórakoztunk volna!

Kinyitották a pinceajtót, és bejelentették a láthatatlan fogolynak, hogy végeztek a munkával, majd bánatosan elvonultak. A lépcsőforduló után azonban mintha kísértetet láttak volna: a lépcsőkorlát mögül Tom győzedelmes arca nézett le rájuk. Mindkét kezében egy darab égetett cukor volt.

– Szeretnétek belőle? – nyújtotta feléjük a magasból, majd elillant.

– Hogy az ördögbe szabadult ki? – kiáltotta Fanny, visszanyerve az egyensúlyát; úgy megriadtak mind a hárman, hogy majdnem visszagurultak a lépcsőn.

– A szenesablak! – válaszolta egy kísértethang a fenti sötétségből.

– Hát persze! Kinyomta a szenesablakot, kibújt az utcára, ellopta a cukrot, aztán a fészer ablakán át visszamászott, míg mi a tepsit kerestük.

– Vagy talán mégis a macska csente el? – hangzott a csúfondáros kérdés odaföntről, de olyan hanghordozással, hogy Pollyt elfogta a nevetés; le kellett ülnie, annyira nevetett.

– Legalább szegény kis Maudnak adhatnál egy darabot! Fanny meg én már rosszul vagyunk tőle, és te is rosszul leszel, ha az egészet megeszed – mondta Polly, amikor végre abba tudta hagyni a nevetést.

– Feküdj le szépen, Maudie, és nyúlj a párnád alá! – szólt a kinyilatkoztatás, amit ujjak vidám dobolása követett a bádogtepsi falán, aztán becsukódott Tom szobájának ajtaja.

A lányok kimerülten estek az ágyba, Maud pedig azonnal elaludt, békés álmában is magához szorítva a ragacsos finomságot, amit egy nem éppen szokványos helyen talált. Polly nagyon fáradt volt, ő is azonnal elaludt, a vele egy szobában alvó Fanny szemére azonban nem jött álom. Fájt a feje, s nagyon boldogtalan volt; a haragot követő elégedetlenség megakadályozta, hogy olyan nyugodt álomba merüljön, mint amilyenről a mellette található kellemes látvány − a kerek hálósapka keretezte, rózsás arcocska − tanúskodott. Így hát a lecsavart gázlámpa fényénél is meglátta az ajtó előtt ellopakodó, majd bekukkantó, szürke pongyolás alakot.

– Ki az? – kiáltotta olyan hangosan, hogy Polly fölébredt rá.

– Csak én, drágaságom – felelte a nagymama szelíd hangja. – Szegény Tomnak borzalmasan megfájdult a foga, a fájdalomcsillapítót keresem. Tom kért, hogy ne szóljak neked, de nem találom az üveget. És nem akarom zavarni a mamát.

– A szekrénykémben van. Ezúttal meglakol a jó öreg Tom – mondta Fanny elégedetten.

– Tudtam, hogy nem fogja sajnálni magától a művünket – nevetett Polly, aztán mindketten, álomba merültek, meghagyva Tomnak a fogfájás örömét és a drága öreg nagymama megbocsátó gondoskodását.