A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mary E. Pearson: The Beauty of Darkness

Henry Holt and Company, New York, 2016

és

Mary E. Pearson: Morrighan

Henry Holt and Company, New York, 2016

Fordította: Miks-Rédai Viktória

Borítógrafika: Rodrigo Adolfo

Tördelés: Kühne Andrea

Copyright © 2016 by Mary E. Pearson

Cover illustration copyright © Rodrigo Adolfo

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-468-8

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Rosemary Stimolának,
aki valóra váltja az álmokat.

Az út vége. Az ígéret. A remény.

Egy hely, ahol megszállhatunk.

Ám még nem is látjuk, az éjszaka pedig hideg.

Jöjj elő a sötétből, leány.

Jöjj elő, hadd lássalak.

Van valamim a számodra.

Visszatartom őt; csak rázom a fejem.

A szíve hevesen ver a kezem alatt.

A férfi pihenést ígér. Ételt.

A gyermek kimerült és kiéhezett.

Jöjj elő.

Csakhogy a gyermek is felismeri a hazugságot, és mellettem marad.

Egyedül a sötét védhet meg minket.

Gaudrel utolsó emlékiratai

ELSŐ FEJEZET

A sötétség gyönyörű volt. Egy árnyék csókja. Simogatás, lágy, mint a holdsugár. Ez volt a menedékem, ez adott biztonságot, akár a tetőkre szöktem ki a csillagok halvány fénye alatt, akár egy sikátoron vágtam át a bátyáimmal, éjféltájt. A sötét a szövetségesem volt. Elfeledtette velem a világot, amelyben léteztem, és egy másikról szóló álomba vont.

Mélyebbre süllyedtem, nyugalmat keresve. Kedves hangok mormolása ébresztett. A tintasűrű feketeségben csak egy szeletkét láttam az aranyló holdból: lebegett, hintázott, állandóan változtatta a helyét, folyton elsiklott előlem. Illanó fénye egy völgyre terült, és a lelkem megmelegedett. Megláttam a Gretával táncoló Walthert; mellettük Aszter ropta pörögve a zenére, amelyet már-már hallani véltem, hosszú haja a válla alá omlott. Máris itt van az eljöveteli emlékünnep? Ne késlekedjék, kisasszony, szólt felém Aszter. Telt színek kavarogtak: a csillagok ragyogása violaszínűvé vált, a holdtányér széle ázott cukorként olvadt szét a fekete égen. A sötétség egyre mélyült. Melegen. Befogadón. Lágyan.

A rángatást leszámítva.

A ritmusos rázkódás újra és újra megismétlődött. Követelőző volt.

Maradj.

A hang nem eresztett. Hideg volt, ragyogó, éles.

Tarts ki.

Széles, izmos mellkas, fagyos lehelet. Felnyílt a szemem. A hang elvonta felőlem a semmi takaróját, és lecsapott rám a fájdalom – a zsibbasztó kín a lélegzetemet is elakasztotta. A szörnyű fény villogott, döfködött, és végül, amikor már nem bírtam tovább, elhalványodott.

Visszatért a sötétség, és újra hívogatott: tartsak vele. Nem kell lélegezni. Nem kell tenni semmit.

Félúton lebegtem két világ között, amikor a fejem egy pillanatra kitisztult.

Ezt jelenti meghalni.

Lia!

Ismét megfosztottak a nyugalmas sötétségtől. A kellemes meleg tűrhetetlen forrósággá vált. Még több hang zajongott. Élesen. Kiáltva. Mélyen. Túl sok hang.

A Sanctum… újra a Sanctumban voltam. Katonák, kormányzók… és a komizár.

Perzselt a bőröm, égett, lángolt. Izzadtam.

Lia, azonnal nyisd ki a szemed.

Parancsok.

Megtaláltak.

Lia!

Felpattant a szemem. A helyiségben kavarogtak a fények és az árnyak, az alakok, az arcok. Körülvettek. Megpróbáltam elhúzódni, de a heves fájdalomtól elakadt a lélegzetem. Elmosódott a szemem előtt a kép.

– Lia, ne mozdulj – hallottam.

És aztán megint egymás szavába vágtak. Magához tért. Tartsd vissza. Ne hagyd felkelni.

Leerőltettem egy korty levegőt a torkomon, és összpontosítottam. Sorra vettem a fölém hajoló arcokat. Obraun kormányzó és a testőre. Nem álom volt: valóban elkaptak. És akkor egy kéz gyengéden maga felé fordította a fejem.

Rafe.

Ő is mellettem térdelt.

Visszapillantottam a többiekre. Már emlékeztem. Obraun kormányzó és a testőre a mi oldalunkon küzdött. Segítettek a menekülésben. De miért? Mellettük Jeb és Tavish térdelt.

– Kormányzó – suttogtam; túl gyenge voltam, hogy többet mondjak.

– Sven, fenség – válaszolta, és fél térdre ereszkedett. – Kérem, szólítson Svennek.

A név ismerősnek tűnt, már hallottam néhány őrült, elmosódott pillanatban. Rafe nevezte így. Körbepillantottam, igyekezvén rájönni, hol vagyok. A földön hevertem, egy gyékényen, nehéz, lószagú takarók halma alatt. Nyeregtakarók voltak.

Megpróbáltam feltámaszkodni fél könyékre, de a kín újra belém mart. Hátrahanyatlottam, a helyiség forogni kezdett körülöttem.

Ki kell szednünk a szakállas nyílhegyeket.

Túl gyenge hozzá.

Kigyullad a láztól. Csak még jobban elgyengül.

A sebet ki kell tisztítani és össze kell varrni.

Még sosem varrtam lányt.

Az izmok ugyanolyanok.

Hallgattam a vitájukat, és végre eszembe jutott: Malich lőtt rám. Az egyik nyíl a combomon talált el, a másik a hátamon. Az utolsó emlékem az volt, hogy a folyó partján fekszem, Rafe pedig a karjába emel, hideg ajka az enyémre tapad. Mennyi idő telt el azóta? Hol vagyunk most?

Elég erős hozzá. Csináld, Tavish.

Rafe a két keze közé vette az arcomat, és hozzám hajolt.

– Lia, a nyílhegyek mélyre fúródtak. Fel kell vágni a sebeidet, hogy kiszedjük őket.

Biccentettem.

Nedvesen csillogott a szeme.

– Nem mozdulhatsz. Le kell, hogy fogjalak.

– Jól van – súgtam vissza. – Erős vagyok. Ahogy mondtad. – A hangom gyengesége meghazudtolta a szavaimat.

Sven megrándult.

– Bárcsak maradt volna némi vörösszeműm a számodra, leányzó. – Valamit Rafe kezébe nyomott. – Ezt tedd a szájába, hadd harapjon rá.

Tudtam, mire való: hogy ne sikoltozzak. Közel jár az ellenség?

Rafe a fogaim közé igazította a bőr fegyvertokot. Hideg huzat csapta meg meztelen lábamat, amikor Tavish visszahajtotta a takarót, hogy a combomhoz férjen, és rájöttem, hogy alig lehet rajtam ruha a pokrócok alatt. Egy alsóing, ha van egyáltalán valami. Az átázott díszruhát biztosan leszedték rólam.

Tavish valamiféle bocsánatkérést mormolt, de nem vesztegette az időt. Rafe leszorította a karjaimat, valaki más a lábaimra nehezedett. A kés a combomba metszett; a mellkasom összerándult, és összeharapott fogaimon át is kiszakadt belőlem a nyögés. A testem az akaratom ellenére elhúzódott volna. Rafe erősebben fogott le.

– Nézz rám, Lia! Csak engem nézz! Mindjárt vége.

A szemébe néztem: a kékje szinte perzselt, a pillantása égetett. Izzadságcseppek formálódtak a homlokán. A penge a nyílhegyet keresve mélyebbre merült: Rafe arca elmosódott előttem. Gurgulázó hangok szakadtak ki belőlem.

Nézz rám, Lia.

Szúrás. Metszés.

– Megvan! – kiáltott fel végre Tavish.

Zihálva kapkodtam a levegőt. Jeb valami hűvös anyaggal törölte végig az arcomat.

Nagyszerűen csinálta, hercegnő, hallottam egy ismeretlen hangot.

A varrás könnyű volt a nyílhegy felkutatásához képest. Számoltam, hányszor bök a tű a húsomba: tizennégy öltést kaptam.

– És most a hátát – mondta Tavish. – Az egy kicsit nehezebb lesz.

Amikor felébredtem, Rafe mellettem aludt; karja a hasamra nehezedett. Nem sokra emlékeztem abból, amit Tavish a hátammal művelt, csak annyi maradt meg, hogy közölte: a nyílhegy a bordámba fúródott, és alighanem ez mentette meg az életemet. Még éreztem a metszést, a kotorászást, aztán a rám törő éles kín mindent elmosott. Végül, akárha száz mérföldnyi távolságról, Rafe a fülembe suttogta: kint van.

Nem messze, egy kövekből rakott körben kicsiny tábortűz égett, a fénye egy közeli falra vetült, ám a menedékünk többi része árnyékban maradt. Egy nagyobb barlangban lehettünk. A lovak halk nyihogását is hallottam: szintén bent pihentek, mellettünk. A tűz másik oldalán Jeb, Tavish és Orrin aludt a saját gyékényén, bal felől pedig, hátát a barlang falának vetve Obraun kormányzó – Sven – ült.

Most először értettem meg a maga teljességében. Ez volt Rafe négy embere, az a négy, akikben nem bíztam. A kormányzó, a testőre, a lepénykészítő, a tutajácsoló. Fogalmam sem volt, hol vagyunk, de a csekély esély dacára is áthoztak minket valamiképpen a folyón. Mindannyian életben maradtunk. Leszámítva…

A fejem is belesajdult, amíg megpróbáltam mindent megérteni. A szabadságunkért mások nagy árat fizettek. Ki veszett oda a vérfürdőben, és ki élte túl?

Megpróbáltam leemelni magamról Rafe karját, hogy felülhessek, de már az apró mozdulattól is tüzesen nyilallt a hátamba a fájdalom. Sven felriadt a mocorgásra, és kihúzta magát.

– Ne próbáljon felülni, fenség. Korai még.

Biccentettem, és kimérten lélegeztem, amíg enyhült a fájdalom.

– A bordája csaknem biztosan megrepedt a nyíl becsapódásától. A folyóban talán még több csontját is megrepesztette. Pihenjen.

– Hol vagyunk? – kérdeztem.

– Egy kis rejtekben, amit évekkel ezelőtt fedeztem fel. Hálás vagyok, amiért még megtaláltam.

– Meddig voltam eszméletlen?

– Két napig. Az a csoda, hogy életben maradt.

Emlékeztem – elmerültem a folyóban, vergődtem, a víz felvetett, teleszívtam a tüdőmet, majd az örvény ismét lerántott. Aztán ismét. Sziklakövekbe, uszadékfába próbáltam kapaszkodni, de minden kisiklott az ujjaim közül, aztán már csak azt láttam elmosódva, hogy Rafe fölém hajol.

Sven felé fordítottam a fejem.

– Rafe talált rám a parton.

– Tizenkét mérföldön át cipelte, mielőtt rátaláltunk. Azóta most alszik először.

Rafe-re pillantottam: megviselt arcát horzsolások éktelenítették. Bal szeme felett egy vágás vöröslött. A folyó vele is elbánt.

Sven elmesélte, miként navigálta ő, Jeb, Orrin és Tavish a tervezett kikötőhelyre a tutajt. A saját lovaikat, fél tucat harcban szerzett vendaival együtt, egy hevenyészett karámban hagyták, de több elszökött közülük. Kézre kerítettek, ahányat tudtak, felpakolták a készleteket a közeli romok közé rejtett nyergekkel együtt, és megindultak visszafelé, hogy átkutassák értünk a partot és az erdőt. Végül ráakadtak a nyomainkra, és azokat követve ránk is. Utána egész éjszaka vágtattak, hogy elérjék ezt a menedéket.

– De ha ti megtaláltátok a nyomokat, akkor…

– Ne aggódjon, fenség. Hallgassa csak!

Sven oldalra hajtotta a fejét. A barlangba mély vonítás szűrődött be.

– Hóvihar – közölte. – Nem lesznek nyomok, amiket kövessenek.

Nem tudtam, áldásnak vagy akadálynak vegyem-e a vihart – hiszen a mi továbbhaladásunkat is gátolja. Emlékeztem Bernette néném meséire, amelyeket nekem és a fivéreimnek mondott az otthona hatalmas, fehér viharairól, amelyek eltakarták az eget és a földet, és olyan magas hóhalmokat hagytak maguk után, hogy ő és a testvérei csak erődváruk második emeleti ablakaiból léphettek ki. A szánkóikat úszóhártyás lábú kutyák húzták.

– De végül megpróbálnak majd követni – jelentettem ki.

Sven bólintott.

Megöltem a komizárt. Griz felemelte a kezem a törzsek előtt, márpedig ők jelentették Venda gerincét. Egyszerre kiáltott ki királynővé és komizárrá, a törzsek pedig ujjongtak. Csak a holttestem alapozhatná meg egy következő uralkodó jogát a trónra. Úgy véltem, Malich lenne az. Igyekeztem nem gondolni rá, mi történhetett Kadennel. Nem engedhettem meg magamnak, hogy a gondolataim őfelé kanyarodjanak, az arca mégis megjelent előttem, úgy, ahogy utoljára láttam: fájdalommal telve, elárulva. Malich levágta őt is? Vagy egy másik honfitársa tette? Ellenük fogott fegyvert, énmiattam. Végül engem választott, nem a komizárt. Talán a hóban heverő gyermekholttest volt az utolsó csepp a pohárban, amitől más belátásra tért? Mert én amiatt tettem, amit tettem.

Megöltem a komizárt. Könnyű volt. Sem tétovázás, sem megbánás nem tartott vissza. Anyám szemében immár alig volnék több egy állatnál? Semmit sem éreztem, amikor belédöftem a kést. Semmit, amikor újra szúrtam, mindössze a hús és a belek gyenge ellenállását. Akkor sem, amikor még három vendait elpusztítottam utána – vagy ötöt? A döbbent arcok távoli, elmosódott képe összekeveredett.

De minden túl későn történt, hogy megmentsem Asztert.

Most a kislány arca jelent meg előttem. Elviselhetetlen volt.

Sven egy tál levest emelt a számhoz, mondván, hogy szükségem van a táplálékra, de én már éreztem, hogy közeledik a sötétség. Hálásan hagytam, hogy elborítson.

MÁSODIK FEJEZET

A csendre ébredtem. A vihar vonítása elhallgatott.

Nyirkos hajszálak tapadtak a homlokomra. Reméltem, az izzadás annak a jele, hogy végre lemegy a lázam – és akkor meghallottam a feszült suttogást.

Óvatosan résnyire nyitottam a szemem, hogy a pilláim alól kileshessek. A barlangba lágy fény szűrődött be; a többiek szorosan egymás mellett kuporogtak. Most miféle titkokat rejtegetnek?

Tavish a fejét rázta.

– A viharnak vége. Ők is nekiindulnak. Haladnunk kell.

– Túl gyenge a lovagláshoz – ellenkezett Rafe halkan. – Ráadásul a híd is megrongálódott. Nem jutnak át. Van időnk.

– Ez igaz – ismerte be Sven –, de a folyónak van alsó folyása is. Majd átkelnek ott.

– Nekünk is jó egy hét lovaglásba került a Sanctumtól – vetette ellen Jeb.

– És most, a havon át még több lesz – tette hozzá Rafe, és belekortyolt gőzölgő bögréjébe.

– A hó minket is lelassít – figyelmeztette Tavish.

Orrin előre-hátra billegett guggoltában.

– Akasszatok fel, de alighanem úgyis azt hiszik, hogy mind meghaltunk. Én azt hinném. Ezen a pokolbéli folyón senki sem juthat át élve.

Rafe megdörgölte a tarkóját, aztán megrázta a fejét.

– Csakhogy mi mégis átjutottunk. És ha nem találnak tetemeket lejjebb, ők is tudni fogják.

– Viszont hiába kelnek át ők is, attól még fogalmuk se lesz, merre vagyunk. Akárhol partra szállhattunk. Több száz mérföldnyi partszakaszt kell átkutatniuk, és nincsenek nyomok, amiket követhetnének.

– Még nincsenek – szúrta közbe Tavish.

Sven megfordult, és a tűz mellé lépett. Lehunytam a szemem; csak hallottam, hogy valamit önt a kannából az ónbögréjébe. Aztán megéreztem, hogy megállt fölöttem. Rájött, hogy felébredtem? Nem nyitottam ki a szemem, amíg meg nem hallottam, hogy visszamegy a többiekhez.

A vita folytatódott. Mérlegelték a lehetőségeiket; Rafe egyre a maradás mellett érvelt, amíg meg nem erősödöm. Vajon önmagát és a többieket is veszélybe sodorja miattam?

Mintha most ébrednék, motyogva szólaltam meg.

– Jó reggelt. Rafe, felsegítenél?

Mind felém fordultak, és várakozón néztek rám. Rafe hozzám sietett, és letérdelt mellém, majd a homlokomra szorította a kezét.

– Még mindig lázas vagy. Túl korai…

– Jobban vagyok. Csak… – Rafe azonban a vállaimnál fogva lent tartott.

– Pisilnem kell, Rafe – közöltem; ez megakasztotta. Zavartan hátranézett a válla felett a többiekre.

Sven vállat vont, mint aki nem tudja, milyen tanácsot adhatna.

– Még gondolni se merek a rengeteg méltatlanságra, ami az elmúlt napokban történhetett velem – folytattam. – De most már magamnál vagyok, és egyedül fogom elvégezni a dolgomat.

Rafe biccentett, és óvatosan talpra segített. Minden erőmmel arra koncentráltam, hogy ne grimaszoljak. Lassan, esetlenül, kínlódva kecmeregtem fel: akármilyen kis mértékben nehezedtem rá öltésekkel díszes lábamra, a mozdulatok villámló fájdalma egészen az ágyékomig szaladt. Teljes súlyommal Rafe-re támaszkodtam, szédültem, forgott körülöttem a világ, és az ajkam felett verejték ütött ki, de tudtam, mindannyian engem figyelnek, és felmérik az erőmet. Mosolyt kényszerítettem az ajkamra.

– Tessék, így máris jobb. – Az illem kedvéért összefogtam magamon a takarót, mert csak az alsóruháim maradtak rajtam.

– A ruhád mostanra megszáradt – mondta Rafe. – Segíthetek felvenni.

Rámeredtem a sziklára terített esküvői ruhára; a különböző anyagú foltok festékei összemosódtak a varrásoknál. A súlya a víz alá rántott, csaknem megölt. Ránézve csak a komizárt láttam magam előtt, éreztem a karomon végigfutó ujjai érintését, amivel sajátjaként jelölt meg. Tudtam, a többiek is érzik a vonakodásomat, de nem akadt más, amit felvehettem volna. Éppen csak megmenekültünk, abban, ami rajtunk volt.

– Van egy tartalék nadrágom a nyeregtáskámban – szólalt meg Jeb.

– Tartalék nadrágod? – Orrin hitetlenkedve tátotta el a száját.

– Hát persze hogy neked van. – Sven a szemét forgatta.

– Levághatjuk a ruha alját, hogy tunika legyen belőle – jegyezte meg Tavish.

Odébb léptek: úgy tűnt, mind örülnek, hogy valamivel elfoglalhatják magukat, és nem kell az én személyes dolgomra figyelniük.

– Várjatok! – szóltam utánuk, mire mind megálltak és felém fordultak. – Köszönöm nektek. Rafe elmondta, hogy ti vagytok a dalbrecki katonák legjobbjai. Most már tudom, hogy nem túlzott a képességeiteket illetően. – Svenre pillantottam. – És elnézést, amiért a disznókkal akartam megetetni a fejhúsodat.

– Ilyen a katona élete, fenség – mosolyodott el Sven, aztán meghajolt.

Rafe lábai között ültem, a mellkasának dőlve. Mindkét karjával átölelt; egy közös takaró borított be mindkettőnket. A barlang szájához közel telepedtünk le, és néztük, ahogy a nap a hegylánc csúcsai közé bukik. Nem volt szép naplemente. Az ég ködös szürkében úszott, a hegyek felett koszos halotti lepelként terültek el a felhők – de arra volt az otthonunk.

Gyengébbnek bizonyultam, mint hittem magamról. Csak néhány lépést tettem meg egyedül a barlang egyik elágazásánál, hogy elvégezzem a dolgomat, de neki kellett dőlnöm a falnak. Elintéztem, amit kellett, de utána Rafe-ért kellett kiáltanom, hogy támogasson vissza. Ő ehelyett a karjába kapott, mintha pihekönnyű lennék, és amikor megkérdeztem, hol vagyunk, kihozott a barlang szájához. Csak a mérföldeken át elterülő fehér vásznat láttam: egy hóviharos éjszaka tökéletesen átváltoztatta a vidéket.

Elszorult a torkom, amikor az utolsó napsugár kihunyt. Most már nem volt semmi, amire összpontosítsak, és a szemem előtt más képek jelentek meg. A saját arcom. Hogy lehet, hogy látom a saját rémült arckifejezésemet? Mintha valahonnan a magasból tekintettem volna le, egy olyan isten kilátójából, aki segíthetett volna. Minden lépés újra lepergett a fejemben, és próbáltam kitalálni, mit tehettem volna másképp – vagy mit kellett volna másképp tennem.

– Nem a te hibád, Lia – szólalt meg Rafe, mintha ő is látná Aszter képét a gondolataim között. – Sven egy fentebbi gyalogjárón várt, és látta, mi történt. Semmit sem tehettél.

Levegőért kaptam; elnyomtam a zokogást. Nem volt alkalmam, hogy meggyászoljam a halálát. Csak néhány hitetlenkedő kiáltás hangzott el, mielőtt megkéseltem a komizárt, és minden kicsúszott az irányításunk alól.

Rafe a takaró alatt az ujjaim közé fűzte a sajátjait.

– Szeretnél beszélni róla? – suttogta az arcom mellett.

Nem tudtam, miként tehetném. Túl sok érzés gabalyodott össze a fejemben. Bűntudat, harag, és mélységes megkönnyebbülés, amiért életben maradtam, és Rafe és négy társa szintén; hála, amiért itt lehettem Rafe karjaiban. Egy második esély. A szebb végkifejlet, amit Rafe ígért. Ám a következő lélegzetvétellel elborított a fojtó bűntudat, amiért így érzek. Hogyan könnyebbülhetek meg, amikor Aszter halott?

És újra lecsapott rám a komizár iránti düh is. Meghalt. Megöltem. És mégis, minden szívdobbanással azt kívántam, bárcsak újra megölhetném.

– Körbe-körbejárnak a gondolataim, Rafe – ismertem be. – Mint a tető alatt csapdába esett madár. Nem talál kiutat, nem látja az ablakot, ahol kimenekülhetne. Én sem tudom helyretenni magamban ezt az egészet. Mi lett volna, ha…

– Mit tehettél volna? Vendában maradsz? Hozzámész a komizárhoz? A szócsöve leszel? Aszternek is a hazugságait szajkózod, amíg ő is ugyanolyan romlottá nem válik, mint a többiek? Feltéve, ha elég sokáig élsz hozzá. Aszter a Sanctumban dolgozott. Már azelőtt is a veszély torkában élt, hogy te odakerültél.

Emlékeztem a kislány szavaira: itt semmi sem biztonságos. Ezért is ismerte olyan jól a titkos rejtekutakat. Mindig akadt egy járat, ahol sebesen elmenekülhetett. Éppen csak most nem, mert rám ügyelt saját maga helyett.

A pokolba is, tudnom kellett volna!

Tudnom kellett volna, hogy nem fog rám hallgatni. Megmondtam neki, hogy menjen haza, de ez kevésnek bizonyult. Aszter mindenből ki akarta venni a részét. Olyan nagyon szeretett volna örömet szerezni – büszkén rakta elém a frissen kipucolt bakancsomat, görnyedten surranva megszerzett egy kihajított könyvet az alagutakban, átvezetett a járatokon, a szobai árnyékszékbe rejtette a késemet. Folyton segíteni akart. Nagyon hangosan tudok fütyülni! Így könyörgött, hogy maradhasson. Aszter nagyon akart egy…

Egy esélyt.

Csak egy esélyt akart. Kiutat, egy nagyobb történetet, mint amit megírtak neki. Ahogy én is.

Mondja meg a papámnak, hogy megpróbáltam, kisasszony. Egy esélyt, hogy a kezébe vehesse a sorsát. Számára azonban lehetetlen volt a szökés.

– Elhozta a kulcsot nekem, Rafe. Bement a komizár szobájába, és kilopta onnan. Ha nem kérem meg…

– Lia, nem te vagy az egyetlen, aki megkérdőjelezi a döntéseit. Mérföldeket gyalogoltam úgy, hogy félholtan hevertél a karomban, és minden egyes lépéssel azt kérdeztem magamtól, mit tehettem volna másképp. Százszor is felelősségre vontam magam, amiért nem válaszoltam a leveledre. Ha akkor rááldozok két percet, minden másképp alakulhatott volna. De végül félre kellett raknom ezt a gondolatmenetet. Sehová sem vezet, ha túl sok időt töltünk a múlt boncolgatásával.

A mellkasának döntöttem a fejem.

– Éppen oda jutottam, Rafe. Sehová.

Felemelte a kezét, behajlított ujjaival gyengéden végigsimított az államon.

– Lia, ha egy csatát elveszítünk, át kell csoportosítanunk a haderőt, és újra előretörnünk. Ha kell, egy másik útvonalon. De ha túl sokat rágódunk minden egyes tettünkön, az megbénít, és a végén egyáltalán nem teszünk semmit.

– Ezek egy katona szavai – feleltem.

– Igaz. Ez vagyok én, Lia. Egy katona.

És egy herceg. Akit mostanra legalább annyira kézre akar keríteni a tanács, mint a hercegnőt, aki leszúrta a komizárt.

Csak remélhettem, hogy a vérfürdőben elhullottak a legrosszabbak. A legjobb minden bizonnyal áldozatul esett.

HARMADIK FEJEZET

RAFE

Megcsókoltam, és óvatosan lefektettem a takarókból készített fekvőhelyre. A karomban aludt el, egy mondat közepén, de még akkor is erősködött volna, hogy vissza tud jönni egyedül. Betakartam, és kiléptem Orrin mellé, aki a vacsora sütögetésével volt elfoglalva.

Tápláld a dühödet, Lia, mondtam neki. Használd ki. Tudtam, hogy a bűntudat megölné, és kibírhatatlan volt a gondolat, hogy még többet szenvedjen azok után, amiken keresztülment.

Orrin egy sziklakiszögellés alatt rakott tüzet, hogy eloszlassa a füstöt. A biztonság kedvéért – habár a levegőben szürke pára függött. Még ha valaki a horizontot fürkészné is, akkor sem láthatná meg.

A többiek a parázsnál melegedtek; Orrin megforgatta a nyársat.

– Hogy van? – kérdezte Sven.

– Gyenge. Fájdalmai vannak.

– Mindenesetre jól színészkedik – jegyezte meg Tavish.

Egyikünket sem tévesztette meg Lia mosolya; a legkevésbé engem. Engem is összevissza vert-zúzott a folyó sodrása, felszakadt az ujjaimon a bőr, megrándultak az izmaim. És engem nem szúrt át mindennek a tetejébe két nyílvessző. Lia sok vért vesztett, nem csoda, hogy beleszédült, ha fel kellett állnia.

Orrin helyeslőn a sötét aranybarnára piruló borzpecsenye felé biccentett.

– Ez majd helyrehozza. Egy jó evés, aztán…

– Nem csak testi fájdalmai vannak – hűtöttem le. – Aszter halála nyomasztja. Minden lépését megkérdőjelezi.

Sven összedörzsölte a kezeit a parázs felett.

– Így gondolkodik egy jó katona. Elemzi a korábbi tetteit, és…

– Tudom, Sven, tudom! – csattantam fel. – Átcsoportosítja az erőit, aztán továbbhalad. Ezerszer elmondtad már. De Lia nem katona.

Sven visszadugta a kezét a zsebébe. A többiek óvatosan sandítottak rám.

– Talán nem olyan katona, mint mi vagyunk – mondta Jeb –, de attól még nem kevésbé katona.

Jeges pillantást vetettem rá. Hallani sem akartam róla, hogy Lia katona lenne. Belefáradtam, hogy veszélyben tudjam őt, és nem kívántam még több bajt hívni a fejére.

– Megyek, megnézem a lovakat – közöltem, és otthagytam őket.

– Jó gondolat! – kiáltott utánam Sven.

Tudták, hogy a lovakat megnézni felesleges. Egy bükkönyös pászmában pányváztuk ki őket, biztonságosan.

Attól még nem kevésbé katona.

Sokkal több mindenre visszagondoltam tizenkét mérföldes gyaloglásom alatt, mint arra a hibámra, hogy nem válaszoltam a levelére. Újra és újra magam előtt láttam Grizt, amint a magasba emeli Lia kezét, és királynőnek, komizárnak kiáltja ki. Abban a pillanatban leolvastam Lia arcáról a riadalmat; emlékeztem, hogy fellobbant bennem a düh. A vendai barbárok igyekeztek még mélyebben belemélyeszteni a karmaikat, pedig már így is elég kárt tettek.

Nem a királynőjük, sem a komizárjuk. Ahogy nem is katona.

Minél előbb biztonságban eljuttatom Dalbreckbe, annál jobb.

NEGYEDIK FEJEZET

Egyenként letérdepeltek előttem, és formálisan is bemutatkoztak. Habár már láttak félmeztelenül, és a lehető legközvetlenebb módon fogtak le, amíg varrtak, talán most először jutott eszükbe, hogy meglehet, elég sokáig élek, hogy később is emlékezzek rá.

Sven Haverstrom, a Dalbrecki Királyi Gárda ezredese, Jaxon koronaherceg kijelölt tisztiszolgája. A többiek vihogtak, amikor ezt meghallották. Egyáltalán, nagyon is szabadszájúan osztogatták a szurkálódásokat és csipkelődéseket, még a náluk magasabb rangban álló tisztnek is, ám Sven nem maradt adósuk.

Jeb McCance hadnagy, falworthi különleges erők.

Tavish Baird hadnagy, taktikai tiszt, negyedik zászlóalj.

Orrin del Aransas hadnagy, Falworthi első támadóíjász-egység.

Tétován beharaptam a szám szélét, aztán felvontam a szemöldökömet.

– Akkor elhihetem, hogy amit hallottam, ezúttal már az igazi nevetek és beosztásotok?

Egy másodpercig zavartan néztek vissza rám, aztán felnevettek, mert rájöttek, hogy én is ugratom őket.

– Úgy van – felelte Sven –, habár abban a fickóban nem nagyon bíznék, akire épp támaszkodsz. Azt állítja, hogy herceg, holott nem több, mint egy…

– Na, elég – vágott közbe Rafe. – Ne fárasszátok ki teljesen a hercegnőt az oktondi csaholásotokkal.

Mosolyogtam, mert nagyra értékeltem a könnyedségüket, ugyanakkor éreztem, hogy valami feszültség húzódik meg mögötte; erőfeszítésbe került, hogy eltitkolják a helyzetünk komorságát.

– Kész a pecsenye – jelentette be Orrin. Rafe segítségével letelepedtem egy nyergekből és takarókból összerakott háttámasz elé. Behajlítottam a lábamat, és ismét belém szúrt a tüzes nyilallás, mintha csak most talált volna a vessző a húsomba. Elharaptam a nyögést.

– Hogy van a lábad meg a hátad? – kérdezte Tavish.

– Jobban – válaszoltam, amikor rendesen kaptam levegőt. – A címeidhez hozzá kellene fűznöd a képzett felcsert is, azt hiszem.

Orrin figyelte, ahogy eszem, mintha minden falattal a főzőtudományát ítélném meg. A csontokból meg némi tarlórépából levest is főzött a sült mellé. A jelek szerint nem csak Jeb tett félre néhány luxuscikket a zsákjában. A beszélgetés az étel körül forgott, elsorolták, miféle vadakat láttak még, amikből pecsenye készülhet – szarvast, oposszumot, hódot. Könnyű téma volt, nem úgy, mint a reggeli tervezgetés, amit megpróbáltak eltitkolni előlem.

Eltüntettem az ételt, és visszafordítottam a társalgást a fontosabbak irányába.

– Nos, úgy tűnik, egy hét előnyünk van – jegyeztem meg.

Mindannyian elhallgattak, egymásra sandítva igyekeztek gyorsan felmérni, mennyit mondtak ki ma reggel, és mennyit hallhattam meg.

Rafe a kézfejével megtörölte a szája sarkát.

– Kettő, a sűrű havazást is hozzászámítva.

Sven megköszörülte a torkát.

– Úgy van. Két hét, fensé…

– Lia – szakítottam félbe. – Hagyjuk a formaságokat, ezen már nagyon is túl vagyunk, vagy nem?

Mindannyian Rafe-re néztek, tőle várták a döntést, ő pedig biccentett. Csaknem elfelejtettem, hogy ő az uralkodójuk. A hercegük. Mindannyiuknál magasabb rangban áll, Svent is beleértve.

– Rendben. Lia – biccentett rá Sven.

– Legalább két hét – helyeselt Orrin. – Akármit is tett Rafe a hídszerkezetbe, jó munkát végzett.

– Liától kaptam – felelte Rafe.

Erre megint rám néztek, olyan meglepetéssel az arcukon, mintha azon gondolkodnának, vajon valamiféle morrighani mágiát használtam-e. Elárultam nekik, hogyan találkoztam a tudósokkal a Sanctum alatti termekben, akik az Ősök titkait igyekeztek kibetűzni, és elkészítették a nagy erejű, átlátszó folyadékot, amit átadtam Rafe-nek. Leírtam a komizár városnyi, titkos seregét is, és mindazt, aminek tanúja lettem, beleértve a száguldó brezalotokat is, a hátukon a tűzviharrá robbanó csomagokkal.

– A komizár a tervei szerint először Morrighant rohanta volna le, aztán a többi királyságot is. Mindet akarta.

Sven vállat vont, és nagyjából megerősítette a szavaimat, mondván, hogy a komizár az egekbe dicsérte a serege erejét, amelyet a kormányzók és a tartományaik fizettek.

– De a kormányzóknak legalább a fele kétkedett. Azt gondolták, felfújja a számokat, tódít a képességeikről annak érdekében, hogy nagyobb tizedet csikarjon ki belőlük.

– Te láttad azt a várost? – kérdeztem. – Egyáltalán nem tódított.

– Én magam nem, de azok a kormányzók, akik látták, nem voltak meggyőzve.

– Valószínűleg csak több mézet akartak a madzagra. Tudom, mit láttam. Semmi kétség, hogy azzal a sereggel, azokkal a fegyverekkel, amiket összegyűjtött, Venda könnyedén legyűrheti Morrighant… és Dalbrecket is.

– Dalbreck seregét senki nem képes legyűrni! – horkant fel Orrin. Jelentőségteljes pillantással feleltem.

– Morrighannek az ellenséges múltban mégis sokszor sikerült már. Vagy talán Dalbreckben nem oktatnak történelmet?

Orrin zavartan nézett rám, aztán a kezében tartott leveses csajkára.

– Az régen volt, Lia – avatkozott közbe Rafe. – Jóval az apám… és a te apád uralma előtt. Az idők változnak.

Nem kerülte el a figyelmemet, milyen rossz véleménye van apám uralkodásáról, és furcsa módon ettől rám tört a vágy, hogy megvédjem őt. Ugyanakkor Rafe jól látta a helyzetet: a dalbrecki sereg méretéről fogalmam sem volt, ám a morrighani az elmúlt évek során csak zsugorodott. Most már az is megfordult a fejemben, hogy vajon a kancellár keze volt-e a dologban, hogy könnyebb célponttá tegye az országot –, ám azt nem hittem, hogy egymagában, a kincstár felügyelőjeként képes lett volna ezt véghezvinni, még a királyi akadémikus segítségével sem. Lehetséges, hogy a kormány több tagja is részt vesz az összeesküvésben?

Rafe kinyújtotta és a térdemre tette a kezét; talán neki is feltűnt, milyen élesen vágott vissza.

– Nem számít – mondta. – Ha létezik is ilyen sereg, a komizár számító hatalomvágya nélkül szét fog zilálódni. Malichnak nincs elég esze, hogy katonai vezető legyen, ráadásul a tanácstagok sem hűségesek iránta. Mostanra talán már nem is él.

A kép – Malich gonosz feje átgurul a Sanctum kőpadlóján – szívet melengető volt. Mindössze azt bántam, hogy nem én gurítottam le a nyakáról. De ki más tölthetné be a hatalmas komizár szerepét? Tyrick chievdar? Yanos kormányzó? Vagy Trahern, a rahtanok közül? Határozottan ők voltak a legundokabbak és legelszántabbak a tanács maradék tagjai közül, de biztosra vettem, hogy egyikük sem birtokolja a kellő, kifinomult ravaszságot, amellyel megszerezhetnék az összes tanácstag hűségét, és még kevésbé lennének képesek megvalósítani a komizár szédítő álmait. Csakhogy megengedhet-e magának egy királyság efféle előfeltevéseket, amikor ilyen nagy a tét? Morrighant figyelmeztetni kell, hogy felkészülhessen a lehetséges veszélyre.

– A két hét bőven megvan. – Jeb megpróbált visszatérni a bőséges előnyünk jelentette könnyebb témára. Letépett magának egy újabb darabot a borzhúsból. – A Sanctum teljesen felfordult, amikor elszöktünk, és ha többen is igyekeznek megszerezni a hatalmat, talán nem is indulnak meg azonnal a csendesebb vizek felé.

– De igen. – Sven hűvös, szürke szemmel méregette Rafe-et. – A kérdés nem az, hogy milyen hamar indulnak, hanem hogy hányan. Nemcsak Lia a célpontjuk, a te fejed is sokat ér. A dalbrecki koronaherceg ellopott valamit, ami a számukra értékes, ráadásul a csalásával hatalmas csorbát ejtett a büszkeségükön.

– A komizár büszkeségén – javította ki Rafe –, ő pedig meghalt.

– Talán.

Hitetlenkedve néztem Svenre, a szívem hideg csomóvá szorult össze.

– Ebben nincs helye kétségnek. Kétszer szúrtam meg, és meg is csavartam a pengét. Felszabdaltam a beleit.

– És láttad kiszenvedni? – tudakolta Sven.

Láttam-e?

Egy pillanatig gondolkodtam, hogy alapos választ adhassak.

– A földön feküdt. Csak néhány lélegzetvételnyi ideje lehetett hátra – feleltem. – Ha nem is vérzett el, a fertőzés elviszi. Fájdalmas halál. Néha lassú, de hatékony.

Válasz helyett csak hallgattak, és egymásra sandítottak.

– Nem, még nem szúrtam hasba senkit azelőtt – magyaráztam. – De három bátyám katona, és ők mindent elmondtak. A komizárnak semmi esélye nem volt, hogy túlélje a sebesülését.

Sven hosszan kortyolt a bögréjéből.

– Téged hátba lőttek egy nyíllal, aztán belezuhantál a kavargó, jeges folyóba. Ez sem jó esély, te mégis itt vagy. Amikor elrohantunk a teraszról… a komizárt elvitték.

– Ez semmit sem jelent – szegeztem ellen, de a hangomat pánik színezte. – Ulrix, vagy valamelyik őr odébb vihette a testét. A komizár meghalt!

Rafe letette a csajkát; a kanala zörögve ütődött az oldalának.

– Igaza van, Sven. Láttam, amint Ulrix átvonszolja a kapun, és felismerek egy hullát, ha látom. Nem kérdés, a komizár halott.

Feszült csend nyúlt el köztük, aztán Sven némán bólintott, tudomásul véve Rafe szavait.

Addig észre se vettem, hogy előredőlök; most ismét nekitámaszkodtam a takarókupacnak, amelyet Rafe rakott össze nekem. Elborított a kimerültség, nedvességet éreztem a hátamon.

Rafe a homlokomra tette a kezét.

– Újra belázasodtál.

– Csak a tűz teszi, meg a forró leves – ellenkeztem.

– Akármi az oka, pihenned kell.

Nem vitatkoztam. Megköszöntem Orrinnak a vacsorát, aztán Rafe segítségével az alvógyékényemhez botorkáltam. Ez az utolsó néhány lépés teljesen kimerített, alig bírtam nyitva tartani a szemem, amíg Rafe eligazgatta a fekvőhelyemet. Napok óta nem beszéltem vagy mozogtam ennyit.

Fölém hajolt, kisimította a nedves hajszálakat az arcomból, aztán homlokon csókolt. Amikor fel akart állni, elkaptam a karját, mert eszembe villant, mi mást látott még.

– Biztosra veszed, hogy meghalt?

– Igen – bólintott. – Ne aggódj. Megölted őt, Lia. Most pihenj.

– És mi van a többiekkel, Rafe? Gondolod, hogy ők túlélték? Faiwell kormányzó, Griz, Kaden?

Kaden nevének említésére megfeszült az álla. Csak sokára válaszolt.

– Nem – jelentette ki végül. – Szerintem nem élték túl. Te is láttad a beözönlő sereget, amikor megléptünk. Kadennek és a többieknek nem volt hova menekülniük. És ott volt Malich is… amikor utoljára láttam Kadent, ővele küzdött. Ha Malich lejutott a folyóhoz, kitalálhatod, mi lett Kadennel.

Ki nem mondott szavaitól felszakadt bennem a fájdalom – Kaden tehát már nem tudta feltartóztatni Malichot.

– Azt kapta, amit megérdemelt – folytatta Rafe halkan.

– De hiszen segített, hogy megszökhessünk.

– Nem. Azért rántott kardot, hogy megvédje az életedet, és ezért hálás vagyok neki, de nem igyekezett kijuttatni téged onnan. Fogalma sem lehetett arról, hogy van módunk megszökni.

Tudtam, hogy igaza van. Kaden és Griz a saját okaiknál fogva akartak Vendában tartani, és nem azért emeltek fegyvert a fivéreikre, hogy a kijutásomat elősegítsék.

– Közülük való volt, Lia. Úgy halt meg, ahogy élt.

Lehunytam a szemem. A kimerültségtől amúgy is alig bírtam már nyitva tartani. Az ajkam égett a láztól, saját elmotyogott szavaim marták fel.

– Ez a sors fintora. Nem volt közülük való. Morrighani volt. Nemesi szülött. Csak azért fordult Vendához, mert a sajátjai elárulták. Ahogy én is.

– Mit mondtál?

Ahogy én is.

Hallottam, hogy Rafe odébb lépked, aztán újra suttogást hallottam, ám ezúttal nem bírtam kivenni, miről beszélnek. A fojtott szavak és a sötétség elborított, mint a selymes, fekete köd.

Felriadtam; körülnéztem, próbáltam rájönni, mi ébresztett fel. Egy álom? De nem bírtam felidézni semmit. Rafe mellettem aludt, a karja védelmezőn fonódott a derekamra, mintha valaki elragadhatna. Jeb egy kősziklának támaszkodva ült, meztelen kardja a keze ügyében. Őrködött, ám a szemét lehunyta. Ha két hét előnyünk van, miért érzik szükségét, hogy őrt állítsanak? Persze jöhetnek vadállatok, amelyek úgy vélik, ebben a szép, tágas barlangban jó lesz meghúzódni. Orrin említette, hogy párduccsapásokat látott.

Jeb biztosan megpakolta a tüzet, mert áradt belőle a forróság, az én hátamon mégis végigszaladt a hideg. A lángok megremegtek a gyenge huzatban; az árnyak még jobban elsötétültek.

Ne késlekedjék, kisasszony.

Aszter hangja a fejemben lüktetett. Vajon életem végéig kísérteni fog? Feltámaszkodtam az egyik karomra, és kortyoltam az egyik kulacsból. Rafe megérezte a mozdulatot, és erősebben ölelt magához, közelebb húzódott. Ettől a kis gesztustól megnyugodtam. Olyan érzés volt, mintha Rafe soha többé nem engedné, hogy bármi is közénk álljon.

Sven horkolt. Orrin az oldalán hevert, eltátott szája sarkából vékony nyálpatak eredt. Tavish labdává gömbölyödött, a pokrócot a fejére húzta, csak sűrű, fekete hajának egy tincse kandikált ki alóla. Mind békésen pihentek, ahogy nagyon is megérdemelték már. Az ő sebeik is gyógyulóban voltak.

Már majdnem visszaereszkedtem a gyékényre, amikor a borzongás újra végigfutott rajtam, ezúttal erősebben. Ránehezedett a mellkasomra, elakasztotta a lélegzetemet. Az árnyak elfeketültek, rettegés kúszott végig rajtam, mint a marni kész vipera. Vártam. Tudtam. Féltem. Valami…

Ne késlekedjék, kisasszony, vagy mind meghalnak.

Levegő után kapkodva ültem fel.

– Nem tudsz aludni? – kérdezte Jeb.

Rámeredtem: még a szemem is égett a félelemtől. Jeb ásított.

– A napkelte még egy órányira van, vagy messzebb. Próbálj meg pihenni még egy kicsit.

– Mennünk kell – jelentettem ki. – Most.

Jeb csendre intett.

– Sss. A többiek alszanak. Nem kell.

– Mindenkinek ébresztő! – kiáltottam. – Azonnal! Indulunk.

ÖTÖDIK FEJEZET

KADEN

Találd meg. Nélküle ne gyere vissza. Élve vagy holtan, nem érdekel. Öld meg mindet. De őt hozd vissza.

Nem volt sok egyéb, amin gondolkozhattam volna, csak a szavak, amelyek, meglehet, a komizár utolsó szavai voltak. Lia feje kellett neki, mint bizonyíték és eszköz, hogy egyszer s mindenkorra véget vessen a felbolydulásnak. A téren ujjongó törzsek között rendezett összevissza öldöklés nem volt elég neki.

Visszanéztem az ingatag gyaloghídra, amelyen éppen most vezettük át a lovainkat.

– Majd én – fordultam Grizhez, és kikaptam a kezéből a fejszét. Majdnem elkezdett tiltakozni, de tudta, hogy nincs értelme; belesápadt, ha megpróbálta felemelni a bal karját.

Ami neki ép karral egy tucat csapásba került volna, nekem több mint kétszer annyi volt, de végül kidőltek a tartóékek, és a láncok csörögve lehullottak a vízbe. Elraktam a fejszét, és felsegítettem Grizt a lova nyergébe. Előttünk a csapást vastag hótakaró fedte, semmi nyom nem akadt, amit követhettünk volna. Mindössze Griz egy gondolata állt a rendelkezésünkre, és egy megkopott emlék.

Összehúztam magamon a köpenyemet a hidegben. Cselesek voltak, egytől egyig. Rá kellett volna jönnöm, hogy Obraun kormányzó is Lia tervének része. Túl könnyen adta be a derekát a tanács ülésein, mert tudta, valójában sosem kell megfizetnie azokat a tizedeket. És a herceg. Átkozott hazugok, ő volt a herceg.

Még a kesztyűben is elmerevedett ujjakkal markoltam a szárat. Most már minden összeállt. Minden részlet értelmet nyert, egészen a Terravinben töltött kezdetekig. Képzett katona, épp, ahogy gyanítottam – alighanem a Dalbreckben elérhető legjobb képzést kapta. Amikor Griz bevallotta, hogy végig tudta, kicsoda, őt is meg akartam ölni az árulása miatt. Akkor emlékeztetett a saját csaló múltamra, és ezzel nem szállhattam vitába. A saját eskümet hónapokkal korábban szegtem meg, amikor a kis házban nem vágtam el Lia torkát álmában.

Hozd őt vissza.

A komizár így vagy úgy, de a halálba küldi Liát azért, amit tett. Azért, amit tettek. De inkább élve akarta visszaszerezni, hogy aztán az árulásáért nyilvánosan megkínozhassa, a lehető legrémesebb módon.

Találd meg.

És az utolsó vendai leheletemmel pontosan ezt is fogom tenni.

szél őrjöngött, a mennyek dühöngtek,
a vadon próbára tette a Fennmaradottakat,

amíg a sötét utolsó cseppje is el nem folyt a földön.

Akkor Morrighan megbízta a Szent Őrzőket,

hogy mondják el a történeteket – mert meglehet, a pusztítás

véget ért, ám elfelejteniük nem szabad,

mert a szívükben még mindig az elődeik vére lüktet.

Morrighani Szent Szövegek II.

HATODIK FEJEZET

RAFE

Lia kiáltozására riadtunk. Talpra ugrottunk, kardot rántva kerestük, honnan tört ránk a veszedelem.

Jeb azt ismételgette, hogy téves a riadó, semmi baj, Lia azonban valahogy a saját lábára kecmergett, és űzött tekintettel hajtogatta, hogy el kell hagynunk a barlangot. Egy megkönnyebbült szisszenéssel leeresztettem a kardomat. Mindössze egy rémálom volt.

– Lia, csak rosszat álmodtál – léptem felé. – Gyere, hadd segítselek vissza a gyékényre.

Bicegve, elszántan hátralépett, bár az arcán izzadság csillogott; kinyújtott karjával tartott távol magától.

– Nem! Készülődjetek. Reggel indulunk.

– Csak nézz végig magadon – ellenkeztem. – Támolyogsz, mint aki ittas. Nem bírsz lovagolni.

– De igen, és meg is teszem.

– Mi ez a sietség, fenség? – tudakolta Sven.

Lia rólam az embereimre fordította a tekintetét. Mind megvetették a lábukat. Sehová sem fognak menni a félőrült követelései miatt. Újabb lázrohama volt?

Lia arcára józanabb kifejezés ült.

– Kérlek, Rafe, bíznod kell bennem.

Akkor értettem meg, miről beszél. Az adottságra gondolt – de én még mindig tétováztam. Keveset tudtam róla, és még kevesebbet értettem belőle. Miben bízhatok inkább, a katonai kiképzésemben és tapasztalatomban, vagy egy olyan adottságban, amelyet még maga a birtokosa sem tudott igazán elmagyarázni nekem?

– Mit láttál? – kérdeztem.

– Nem láttam, csak hallottam. Aszter hangja volt, sürgetett, hogy ne késlekedjek.

– Nem mondta már ugyanezt egy tucat más alkalommal is?

– Legalább annyiszor – ismerte be, de a tartása nem változott.

Ez az egész felfordulás csupán amiatt, hogy ne késlekedj?

Amióta csak a karomba emeltem a folyó partján, folyamatosan hátrafelé kémleltem, azt lesve, mikor érnek be a veszedelmek. Tudtam, hogy követnek. Ám a bizonytalansággal szemben mérlegre kellett tennem a gyógyulás előnyeit is.

Félrepillantottam, gondolkodni próbáltam. Magam sem tudtam, helyes döntést hozok-e, de végül visszafordultam az embereimhez.

– Szedelőzködjetek!

HETEDIK FEJEZET

PAULINE

Az egész város feketébe burkolózott, az özvegyeket kivéve. Ők ugyanolyan fehér gyászkendőt viseltek, mint én alig néhány hónapja. Az elmúlt napok rémálomba illően teltek Civica és az én számomra is. Morrighan nem csupán egy teljes zászlóaljnyi ifjú katonát vesztett el, köztük a koronaherceget, de az Első Leányt, Arabella hercegnőt is, aki most a leggonoszabb áruló bélyegét viselte. Őt tartották felelősnek a bátyja haláláért is. A kocsmákban még csúfabb pletykák is terjedtek: azt mondták, a legrosszabb hírt elhallgatták, mégpedig, hogy Lia maga döfte a kardot Walther szívébe.

A király belebetegedett. Mindenki azt suttogta, hogy megszakadt a szíve. Walther volt a büszkesége, Lia azonban – akárhányszor csaptak is össze, akármennyire is bosszantotta a lánya – mindenki szerint inkább rá hasonlított, mint az anyjára. Az ő árulása döntötte ágynak a királyt.

És velem mit tett?

Még mindig nem néztem szembe Mikaellel. Ehelyett az elmúlt napok során szóról szóra felidéztem minden beszélgetésünket, mintha kavicsok volnának, én pedig az egyetlen igaz fényű követ keresném köztük.

Hát persze, Pauline, amint véget ér az utolsó őrjáratom, letelepedünk Terravinben. Ahol a te otthonod van, ott az én szívem rád vár.

De Mikael, ha valami okból előbb kellene elmennem, mint hogy te visszatérsz, tudni fogod, merre találsz. Eljössz?

Mindig, szerelmem. Semmi sem tarthat távol tőled. Most menjünk, még egy utolsó alkalom, mielőtt a csapatom elindul.

És akkor egyenként megcsókolta a behajlított ujjaimat, és bevezetett a gondnok elhagyott kunyhójába a malomtó szélén. Mindig megtalálta a megfelelő szavakat, mindig azt tette, amit kellett, állhatatos tekintetének elhittem, hogy a lelkembe lát. Még most is égett a szívem a csókja emlékétől. Még most is akartam őt. Azt akartam, hogy a szavai igazzá váljanak. A gyereke növekszik a hasamban.

Azonban nem tagadhattam, hogy a Terravinben töltött hetek alatt, amíg vártam, hogy megérkezzen, titokban aggódtam. Azt gondoltam, a biztonságát féltem, mert megsérülhet az őrjáraton, de most már azon gondolkodtam, hátha más állt mögötte. Olyan ok, amit magamnak sem vallottam volna be.

Lia valamiképpen megtudta. Biztosan Walther volt, aki rémes dolgokat mondott neki Mikaelről, mert Walther mindezt igaznak hitte. Lia pedig olyan kevéssé hitt bennem és Mikaelben, hogy nekem tovább sem adta. Walther tévedhetett is volna.

De akkor miért nem jött Mikael utánam Terravinbe? Miért nem kerestem fel most én? Mi tartott vissza attól, hogy felfedjem az ittlétemet, és lássam, ahogy a megkönnyebbülés kiül az arcára? Egyre vadabbul csattogtattam a kötőtűket.

– Kétfejű babát vársz?

Megrántottam a fonalat, hogy visszabontsam a túlszaporított szemeket, aztán felnéztem Gwynethre. A nyilvános szertartáshoz volt öltözve. Eljött az indulás ideje, és tudtam, jól fog esni egy séta az apátság temetőjéig. A király és a királyné nem lesznek jelen – a király túl beteg, a királyné pedig mellette marad –, Bryn és Regan azonban igen. Sokáig hallgattak, és már attól féltem, hogy ők is a húguk ellen fordultak, ám Bryn végül küldött egy üzenetet, hogy beszélni akarnak velünk. Meglehet, Morrighan egésze elfordult Liától, ám a testvéreinek maradt még egy kis hite benne, azonkívül Bryn más híreket is meg akart osztani velünk, olyanokat, amelyeket nem tartott biztonságosnak papírra vetni.

Eltettem a kötést. Amikor kiléptünk az ajtón, az jutott eszembe, hogy vajon valaha is biztonságos lesz-e Lia számára a hazatérés.

NYOLCADIK FEJEZET

Amíg felnyergelték a lovakat és összeszedték a készleteket, megtárgyalták, merre volna a legjobb továbbindulni. Két választásunk volt: délnek haladni, amerre az alacsonyabb hegyek biztonságosabb utat kínáltak, vagy a nyugati hágó felé, amely meredekebb és nehezebb volt, ám gyorsabb.

– Nyugatnak megyünk – jelentettem ki.

Tavish megmerevedett, és abbahagyta a lova málházását. Ő azért kardoskodott, hogy a hegylánc lábánál forduljunk délnek. Rafe-re meredt, véletlenül sem pillantva felém.

– Nem ismerjük azt a hágót, és a mély hóban veszedelmesebb lesz ott az átkelés.

Rafe felszíjazta a nyeregtáskámat a lóra, amelyet megülök majd, aztán megrántotta a kötést, mielőtt válaszolt volna.

– Mindenesetre jó pár mérfölddel közelebb visz a legközelebbi helyőrséghez. Ráadásul az Óriások Völgye felé vezet, ahol számtalan rom között találhatunk szállást és fedezéket.

– Azt feltételezed, hogy fedezékre lesz szükségünk – vetette ellen Tavish. – Nem éppen te mondtad, hogy kéthetes előnyünk van?

Mindenki megállt, Rafe-et is beleértve. Tavish hangjában eltéveszthetetlen kihívás csengett. Egyértelmű volt, hogy semmibe veszi az adottságot, és akkor jöttem rá: lehetséges, hogy a többiek hasonlóan éreznek.

– Átcsoportosítjuk az erőinket, Tavish – jelentette ki Rafe ellentmondást nem tűrően. – Új információink vannak.

Átcsoportosítás. Szinte láttam, ahogy a szó lángol Tavish elméjében. Még mindig nem nézett a szemembe, de biccentett.

– Akkor nyugatnak.

Párban lovagoltunk, a vendai nyeregtakarókból hevenyészett köpenyekbe csavarva magunkat a hideg ellen. Sven és Tavish járt elöl, Jeb és Orrin a tartalék lovat vezetve követett minket. Éreztem, hogy Rafe engem figyel, mintha bármikor lefordulhatnék a nyeregből. Igazság szerint, amikor először helyeztem a súlyomat a nyeregbe, azt hittem, a combomon lévő varrat végigszakad. A nyilallás aztán alábbhagyott, tompa sajgás váltotta fel. Alig volt szükségem a köpenyre: minden patadobbanástól új verítékcseppek formálódtak a homlokomon, és ahányszor a ló megbotlott a behavazott talajon, összeszorítottam a fogamat, hogy fel ne kiáltsak, mert a szavak, ne késlekedjék, kisasszony, vagy mind meghalnak, egyre kísértettek. Nem akartam, hogy bármi – a saját fájdalmas nyöszörgésemet is beleértve – lelassítson.

– Ügess tovább – szólalt meg Rafe. – Mindjárt visszajövök. – Megfordította a lovát, és odakiáltott Svennek, hogy vegye át a helyét. Sven megállt, és bevárta az én lovamat.

– Hogy bírod? – kérdezte.

Nem akartam bevallani, hogy a lábam és a hátam egyaránt jajongva tiltakozik.

– Egész jól. Sokkal jobb állapotban vagyok, mint mielőtt Tavish kivette volna a nyilakat.

– Ezt jó hallani. A helyőrség biztonsága még messze van.

Tavish tovább léptetett elöl, vissza se nézett. Figyeltem, ahogy halad: a lovaink bizonytalanul lépkedtek a hóban, amely csüdig elnyelte a lábaikat.

– Nem örült a hirtelen indulásnak – jegyeztem meg.

– Talán csak a körülmények tették – felelte Sven. – Tavish az egységében megbecsült taktikusnak számít. Tegnap ő maga érvelt amellett, hogy hamar induljunk tovább.

– De Rafe nemet mondott.

– Tőled viszont egy szó is elég volt… – Sven nem fejezte be a mondatot, és én nem tudtam eldönteni, hogy vajon ő is megkérdőjelezi-e Rafe döntését.

– Nem csak egy szó. Nem a véleményem volt. Valami más.

– Igen, tudom. Csakhogy Tavish a mágiában sem hisz.

Mágiában?

Addig meredtem Svenre, amíg meg nem érezte a tekintetemet, és felém nem fordult.

– Akkor van bennünk valami közös – jelentettem ki. – Merthogy én sem.

Rafe jelt adott, hogy mindenki álljon meg. Orrinnal az oldalán hamar beért minket. Azt mondta, megvizsgálta a lovakat, és Orrinénak hosszabb a lábszára, lazább a tartása és könnyebb a lépése.

– Cseréljetek. Könnyebb lesz az utad.

Hálás voltam a cseréért, és különösen azért, hogy nem Tavishsel kellett cserélnem. Már így is beletapostam az önérzetébe, a fenekébe végképp nem akartam.

A következő órák jelentősen kényelmesebben teltek. Rafe ismerte a lovait és a lovasait is. A szeme sarkából szünet nélkül így is engem figyelt, és amikor megbizonyosodott róla, hogy könnyebben ülök, előrerúgtatott, hogy beszéljen Tavishsel. Az embereit is jól ismerte, és biztosra vettem, Tavish aznap reggeli éles megjegyzése nem merült feledésbe. Újra Sven került mellém: néztük, hogy azok ketten elöl haladnak. Tavish egyszer felnevetett, de még a fejét is hátravetette, hosszú, kötélszerű fekete tincsei a hátán tekeregtek.

Sven elmondta, hogy Rafe és Tavish újonc koruktól jó barátok, és gyakran keveredtek együtt csínybe. A palotában, a városban, ahol az egyik volt, ott találták a másikat is. Erről a bátyáim jutottak eszembe, és a közös csínytevéseink. Tompa szívfájdalom tört rám. A Sanctum-teremben kapott utolsó látomásom elárulta, hogy Walther halálának híre eljutott Civicába. Vajon a komizár hazugságai az árulásomról úgyszintén? Van egyáltalán még otthonom, ahová hazatérhetek? Úgy tűnt, az egyetlen királyság, ahol még nem tűztek a fejemre vérdíjat, Dalbreck.

Jócskán napnyugta előtt álltunk meg, amikor egy hegy szélvédett oldalában menedékre akadtunk, ahová behúzódhattunk az időjárás elől. Örültem a korai táborverésnek, mert teljesen kimerültem. Dühített, hogy pusztán akaraterővel nem űzhettem el a gyengeséget. Új érzés volt, alázatra tanított, hogy még a legkisebb segítségért is másra kellett támaszkodnom. Asztert juttatta eszembe, és a többieket, akik egész életükben ezen a vékony kötélen táncoltak, könyörületességért szívességgel fizettek. A valódi hatalomhoz sosem férhettek hozzá, az mindig a kevesek markában maradt.

Ragaszkodtam hozzá, hogy egyedül bicegjek be, aztán végignéztem az esti szálláshelyen, amíg Rafe tűzifát gyűjtött. Tavish megjegyezte, hogy amint a lovakat ellátták, ő is megy segíteni, mert sokra lesz szükség.

Egyértelmű volt, hogy nekem szánta a célzást, de nem törődtem vele, inkább nekiláttam, hogy kiterítsem a gyékényemet.

– Jobb lesz olyan mélyre húzódni, amennyire tudsz, hercegnő – tette hozzá. – Ez a barlang sekély, és nem lesz olyan meleg, mint az előző.

Megpördültem, hogy szembenézzek vele.

– Pontosan tisztában vagyok vele, Tavish. De legalább mindannyian életben maradunk.

Mögöttem bakancsok talpa csosszant: a többiek felénk fordultak a visszavágást és az azt követő csendet hallva. A levegőben várakozó feszültség vibrált.

Tavish azonnal meghátrált.

– Nem úgy gondoltam.

– De bizony, hogy úgy – léptem utána. – Tavish, tisztában vagyok az erősségeiddel, és szívből csodálom őket. A képességeid segítettek megmenteni Rafe és az én életemet, amiért örökké az adósod maradok. De vannak másféle erősségek is. Csendesek, halkak, amelyek éppolyan értékesek, még akkor is, ha nem teljesen érted őket.

– Akkor segíts neki megérteni.

Visszafordultam a barlang szája felé. Rafe érkezett vissza a karjában egy ölnyi tűzifával. Lerakta, aztán a többiekkel együtt közelebb lépett.

– Segíts mindannyiunknak megérteni.

Arra vártak, hogy mondjak valamit. Felkészültem a szokásos kudarcra, amely az adottság említését mindig kísérte, ám most valami új érzés telepedett rám. Egy erős és határozott érzés. Életemben most először nem tűnt úgy, hogy valami visszaretten bennem. A szégyen, amely a morrighani udvarban kínzott, elmaradt. Nem tartoztam bocsánatkéréssel azért, amit nem bírtak vagy nem akartak felfogni. Az ő terhük, nem az enyém.

Odabicegtem Rafe kardjához, amely a hüvelyében hevert a barlang padlóján. Sebes mozdulattal kirántottam, és a fejem fölé emeltem.

– Ez a te erőd, Rafe. Mondd meg nekem, hangos ez vagy csöndes?

Rafe zavartan nézett rám.

– Az egy kard, Lia.

– Hangos – adott helyette választ Jeb. – Csatában legalábbis. És halálos.

Sven odanyúlt, és egy finom mozdulattal eltérítette a fegyver hegyét az arca felől.

– Ugyanakkor csöndes figyelmeztetés, ha a derekadon függ.

– Jól edzett fém – tette hozzá gyakorlatiasan Tavish.

– Akkor melyik ezek közül? – kérdeztem. – Fém? Hangos? Csendes? Halálos? Figyelmeztetés? Még ti sem tudjátok eldönteni.

– Egy kard sok minden lehet, de…

– Olyan fogalmakkal határozzátok meg a kardot, amelyek egy ismerős világhoz tartoznak, amit láttok, éreztek, tapintotok. De mi van, ha létezik egy másik világ, amelynek más a nyelve? Mi van, ha lehet másképp látni, hallani, érezni? Még sosem éreztetek semmit onnan, legbelülről? Sosem villant fel semmi a szemetek előtt? Nem szólalt meg egy hang a fejetekben? Még ha nem is voltatok benne biztosak, a tudás nem dobogtatta meg akkor is a szíveteket? Akkor tízszerezzétek meg ezt. Talán némelyek számára mélyebb tudás adatott, mint másoknak.

– Szemek nélkül látni? Fülek nélkül hallani? Mágiáról beszélsz. – Tavish meg sem próbálta elrejteni a gúnyt a hangjában.

Különös módon az első alkalomra emlékeztetett, amikor Diharával beszéltem. Eszembe jutott az is, mit mondott akkor. Mi a varázslat, ha nem az, amit még nem értünk? Megráztam a fejem.

– Nem. Nem mágia. Valami mélyen legbelül, ami éppen annyira a részünk, mint a húsunk és vérünk. Az Ősök így éltek túl. Amikor minden mást elveszítettek, vissza kellett találniuk ehhez a mélyen eltemetett tudáshoz, hogy életben maradjanak. Néhányukban erősebben élt, mint a többiekben: ők segítették a társaikat.

Tavish szeméből nem tűnt el a hitetlenkedés.

– Mindössze néhány szót hallottál, azt is félálomban. Biztos vagy benne, hogy nem csupán a szél fütyült?

– Te talán biztosabb vagy a magad készségeiben és adottságaiban? Tudhatod-e biztosan, hogyan válik valóra a gondosan megszőtt terved? Orrin mindig tudja, mennyire egyenes, milyen hosszú lesz a nyila röpte? Ha lecsaptok a kardotokkal, tévedhetetlenül tudjátok-e, hogy halálra sújtjátok az ellenfelet? Nem, én sem vagyok mindig biztos az adottságban, abban azonban igen, amit ma reggel hallottam. Nem csupán a szél fütyült, ahogy mondtad.

Rafe közelebb lépett, az arca elsötétült.

– Pontosan mit hallottál ma reggel? Szóról szóra?

A tekintetétől kihűlt a vérem. Rájött, hogy egy részét eltitkoltam.

– Ne késlekedjék – feleltem, de ezt már mind hallották. Megköszörültem a torkomat, és hozzátettem: – Vagy mind meghalnak.

Egy pillanatnyi feszült csend követte a szavaimat. Tavish, Sven és Orrin összenéztek. Ők még mindig elhitték, hogy nagy előnyünk van. Tudtam, a következtetés okszerű. A hidat komolyan megrongáltuk, és maga Kaden mondta, hogy nincs másik hely, ahol át lehetne jutni, csak messze délen. De én azt is elhittem, amit hallottam.

– Nem várom, hogy első szóra mindent elhiggyetek, amit most mondtam. Bár Rafe megmondta, hogy ti vagytok Dalbreck legjobb katonái, én nem hittem benne, hogy élve bejuttok a Sanctumba, abban még kevésbé, hogy képesek lesztek minket kijuttatni onnan. De ti rám cáfoltatok. Néha egy maréknyi bizalom is elég, hogy később megsokszorozódjon. Talán a számunkra ez lehet a kezdet.

Tavish a szája szélét rágta, de végül rábólintott. Egy ingatag fegyverszünet.

Rafe leveleket és port veregetett le a karjáról, mintha ezzel akarná oldani a levegőben maradt feszültséget.

– Most már nem vagyunk veszélyben. Ez az, ami számít – mondta. – És hazafelé tartunk. Mármint, ha nem veszünk éhen addig. Csináljunk vacsorát.

Mind örömmel vették, hogy kijelölte a teendőket, és elfoglalták magukat a táborveréssel – valami kézzelfoghatóval, amit megértettek.

Az elkövetkező néhány napban jobban megismertem a megmentőimet. Gyakran úgy alakult, hogy valamelyikük társaságában lovagoltam, mert Rafe eltért egy magasabb kilátópont felé, vagy előretört egy nem belátható ösvényen. Sokszor tett így, és bár azt mondta, csak a söpredék vendai őrjáratok miatt, amelyek még mindig előfordulhatnak errefelé, én gyanítottam, hogy egyszerűen viszketeg. A hosszú hetek után, amíg a Sanctumban kénytelen volt magát visszafogni, most végre kiszabadult, és úgy tűnt, ki kell adnia magából a felhalmozódott erőt. Korábban is úgy gondoltam, a mosolya lefegyverző, most azonban egyenesen elolvadtam tőle. Amikor visszatért a vágtából, az arca kipirult, a haját összekócolta a szél és ez a könnyed mosoly ragyogott az ajkán, nagyon szerettem volna, ha letérhetünk az ösvényről és eltűnhetünk valahová kettesben.

Svent nemegyszer rajtakaptam, hogy olyan tekintetet vet Rafe-re, amit leginkább atyai büszkeségként írhattam le. Egyszer megkérdeztem, mióta a tisztiszolgája – azt felelte, a szoptatós dajka egyenesen neki adta át a herceget, legfeljebb néhány év telhetett el addig.

– Az hosszú idő. Kiváló katonává nevelted.

– Nem csak katonává. Jövendőbeli királlyá is.

Igen, a büszkeség eltéveszthetetlenül ott volt.

– És mégis hagytad, hogy átvágjon a Cam Lanteux-n a nyomomban?

Sven felhorkant.

– Nem hagytam. Ami azt illeti, megpróbáltam lebeszélni, de képtelenség volt megállítani. Elvesztette a kincsét, és elszánta magát, hogy visszaszerezze.

A hideg ellenére hullámokban öntötte el a forróság a szívemet.

– Ugyanakkor ez mindannyiótok számára nagy kockázatot jelentett. Sajnálom, ami az arcoddal történt.

– Ez a kicsiség? – intett a seb felé. – Hah! Semmi. És ahogy ezek az ifjú banditák nemegyszer felhívták rá a figyelmet, alighanem az előnyömre válik, amellett a hitelemet is növeli. Csak várj, amíg az új kadétok meglátják! Talán még a királyból is kisajtolhatok némi irgalmat.

– Haragos lesz, amiért nem állítottad meg Rafe-et?

– Az én dolgom, hogy a trónörököst távol tartsam a veszélytől. Ehelyett elkísértem egyenesen a legmélyére.

– Miért tetted?

– Ahogy mondtam, Rafe döntött. – Elhallgatott, mintha mérlegelné az okokat, és hozzátette: – Idejében.

A Svennel folytatott beszélgetéseink során hamar világossá vált, hogy ő nem az a gőgös, hetvenkedő alak, akinek Obraun kormányzót eljátszotta. Nem járt folyamatosan a szája, inkább nagyon is gondosan válogatta meg a szavait. A Sanctumban töltött napok alatt éppen olyan mesterien tévesztett meg mindenkit, mint maga Rafe, de persze ő tanította Rafe-et hosszú éveken át. Elnyúló csöndjei kíváncsivá tettek, mi jár a fejében.

Orrin ugyanakkor Aszterre emlékeztetett. Ha egyszer kinyitotta a száját, alig lehetett elhallgattatni.

Az egész csapatban Jeb vett körül a legtöbb gondoskodással. Mintha a húgai közé fogadott volna. Arra is rájöttem, miért ugratták a többiek a tartalék nadrág miatt: elárulták, hogy a palotában ficsúr módjára öltözött, mindig a legújabb divatot követte. Az anyja volt az első számú udvari varrónő.

– Amikor a ládáid megérkeztek Dalbreckbe, elég nagy kavarodást okoztak – mesélte. – Mindenki égett a kíváncsiságtól, hogy mi lehet bennük.

Én már csaknem el is feledkeztem róla, hogy a ruháimat meg a személyes tárgyaimat előreküldték, hogy Dalbreckben várják be az érkezésemet.

– Mit csináltak velük, máglyát raktak belőlük? Nem hibáztatnám őket, ha úgy lett volna.

– Nem, előbb alaposan meg akarták nézni őket – nevetett Jeb. – De a ládák felnyitása egy vágyott, titkos szertartássá vált, amelyen mindenki részt akart venni. A varrónőknek jutott a feladat, de a húgaim és a királyné is jelen voltak, amikor az anyám felnyitotta a ládát, mondván, hogy felakasztja a ruháidat, hátha megváltoznak a körülmények.

Akaratlanul is felhorkantam.

– Miféle körülmények? Hogy csak félreértésből menekültem el? Hogy véletlenül egy másik apátságban kötöttem ki?

Jeb vigyorgott.

– Anyám azt mondta, valami egészen másra számítottak, mint amit láttak. Szerinte a ruháid szépek és elegánsak, de olyan… – Elakadt, kereste a megfelelő szót. – Egyszerűek.

Elnyomtam a nevetést. Morrighani normák szerint túlzók voltak. Az anyám nagy erőfeszítéseket tett, hogy egy új, díszesebb ruhatárat csináltasson nekem, mert a dalbreckiekről köztudott, hogy örömüket lelik a szép öltözékekben, de én ellenálltam a legtöbb dísznek, és becsomagoltattam a mindennapi ruháimat is.

– Anyámnak valójában tetszett – mondta Jeb. – Úgy érezte, tiszteletet mutat, hogy nem akarod túlöltözni az udvarbéli hölgyeket. Persze azonnal megjegyezte, hogy néhány változtatással sokat tudna javítani rajtuk, ám a királyné elrendelte, hogy csomagolják újra az egészet, és küldjék vissza Morrighanbe.

Ahol aztán rögtön elégették mindet, gondoltam. Valószínűleg egy engem jelképező szalmabáb kíséretében.

– Valami baj van? – tudakolta Jeb; akkor jöttem rá, hogy ráncolom a homlokomat.

– Csak az jutott eszembe… – Megállítottam a lovamat, és felé fordultam. – Jeb, amikor először jöttél be a szobámba a Sanctumban, azt mondtad, azért jöttetek, hogy hazavigyetek. Melyik otthonra gondoltál?

Értetlenül nézett rám.

– Hát Dalbreckre, természetesen.

Természetesen.

Később ezt felvetettem Rafe-nek is, és emlékeztettem, hogy előbb Morrighanbe kell mennünk.

– A legfontosabb, hogy téged biztonságba juttassunk – felelte. – Ez pedig a dalbrecki helyőrséget jelenti. Morrighan majd azután következhet.

Tavish és köztem megmaradt a távolságtartó viszony. Udvarias volt, ám amikor Rafe-nek más dolga akadt, Tavish egyszer sem jelentkezett, hogy átvegye a helyét mellettem. Egyértelmű volt, hogy nem kíván kettesben maradni velem.

Rafe nyughatatlan maradt, folyton el-ellovagolt, hogy utánajárjon valaminek. Aznap is alig indultunk meg az ösvényen, amikor szólt, hogy tesz egy kitérőt, hátha lát valami ehető vadat. Svent kérte meg, hogy kísérjen tovább, ám Tavish ajánlkozott helyette. Ez még Rafe-nek is feltűnt; kíváncsian felvonta a szemöldökét, mielőtt magunkra hagyott volna.

Tavish eleinte hétköznapi témákról társalgott velem – megkérdezte, hogy van a hátam, azt mondta, egy vagy két hét múlva a varratokat is kiszedi – de én éreztem, hogy valami más nyomja a szívét.

– Nem is adtam választ a kérdésedre – bökte ki végül.

– Melyikre?

Visszanézett arra, amerről jöttünk, aztán egészen másról kezdett beszélni.

– Rafe először ellenkezett, amikor felvetettem a hordótutaj gondolatát, de megígértem neki, hogy be fog válni. – Elhallgatott, megköszörülte a torkát. – Amikor már nem láttunk benneteket többé a vízben, biztosra vettem, hogy egyikőtök sem éli túl. A kereséssel töltött órák voltak a leghosszabbak… a leghosszabbak, amelyeket valaha átéltem – fejezte be elsötétülő arccal.

– Nem a te hibád volt, hogy beleestünk…

– De igen – vágott közbe. – Ez a feladatom. Hogy mindig kigondoljam, miként fordulhatnak a dolgok a legrosszabbra, és tervet készítsek az elkerülésükre. Ha akkor…

– Ha rajtam nem az a ruha van – szakítottam félbe. – Ha a tanács ülése nem ér korábban véget. Ha a komizár nem öli meg Asztert. Ha hozzámentem volna Rafe-hez már az elején, ahogy elvárták. Ezt a játékot én is ismerem, Tavish. Sokszor szórakoztatom magamat vele, de arra már rájöttem, hogy a lehetőségek száma végtelen, és nincs esély a nyerésre. Akármilyen gazdag valaki tehetségben vagy adottságban, egy helyzet minden lehetséges kimenetelét előre látni lehetetlen.

Nem úgy tűnt, hogy meggyőztem Tavisht.

– Még akkor sem voltam benne biztos, hogy túléled, amikor rátok találtunk. Rafe arca… – Megrázta a fejét, mintha el akarná törölni az emléket. – Azt kérdezted, biztos vagyok-e a képességeimben, a tehetségemben. Az előtt a nap előtt bármikor rávágtam volna az igent.

– Meglehet, hogy a terved nem egészen úgy alakult, ahogy szeretted volna, de mégiscsak megmentettél minket, Tavish. Ezt nem csupán azért mondom, hogy megnyugtassalak, hanem mert igaz. Ez adta meg a számunkra az esélyt. Enélkül csak az elkerülhetetlen halál várt volna ránk. Ezt biztosra veszem, úgyhogy te is elhiheted nekem. – Megköszörültem a torkomat, mintha zavarban lennék. – Sőt, elrendelem, hogy hidd el – tettem hozzá fensőbbségesen.

Tavish komorságán áttűnt egy halvány mosoly. Kevésbé feszült csendben lovagoltunk tovább; a gondolataim a bűntudat körül jártak, amelyet ezekben a napokban cipelt, és amelyet én is hordtam még az emlékeim között.

– Még valami – szólalt meg végül. – Nem értem a te tudásod mikéntjét, de szeretném megérteni. Előfordul, hogy az adottság téved?

Téved? Elsőként Kaden állítólagos látomása jutott eszembe, amely szerint együtt álltunk Vendában, ő egy gyermeket tartva; aztán az ismétlődő álmom, amelyben Rafe hátrahagy engem.

– Néha igen – feleltem.

Néha muszáj tévednie.

KILENCEDIK FEJEZET

KADEN

Grizt lesegíteni a lováról nem volt egyszerűbb, mint egy medvét a földre vinni.

– Veszed le rólam a kezedet? – üvöltötte.

– Csend! – pisszegtem le századszorra. A fájdalom meggondolatlanná tette; a morgása végigvisszhangzott a kanyonon. – Még itt lehetnek!

Eleresztettem az övét, mire lezuhant, és engem is magával rántott. Most már ketten hevertünk a hóban.

– Menj tovább nélkülem – nyögte.

Nem került el a kísértés, hogy úgy tegyek. Csakhogy szükségem volt rá. Még hasznomra lehetett. Neki pedig kétségkívül szüksége volt énrám.

– Hagyd abba a panaszkodást, és kelj fel! – Talpra álltam, és a kezem nyújtottam, hogy felsegítsem. Nehéz volt, mint egy döglött bika. Griz nem volt hozzászokva, hogy mások segítségére szoruljon, ahhoz még kevésbé, hogy beismerje a gyengeségét.

Az oldalán ejtett vágásból újra szivárogni kezdett a vér. Egy hevenyészett kötésnél alaposabb ellátásra szorult volna. Griz elmormolt egy káromkodást, és a sebre szorította a karját.

– Induljunk!

Megvizsgáltuk a barlang szájánál hagyott nyomokat; Griz széttiporta egy patanyom magas peremét.

– Igazam volt. A vén tetű ide hozta a lányt.

Korábban bevallotta, hogy már korábban is találkozott a magát Obraun kormányzónak nevező alakkal. A közös múltjuk része volt ez a barlang is, ahol együtt rejtőzködtek, amikor megszöktek a kényszermunkatáborból. Obraunt valójában Svennek hívták, és a dalbrecki királyi gárda katonája volt.

Sven csalása nem lepett meg annyira, mint Grizé. Sokakról gyanítottam, hogy más, mint akinek mutatja magát, ám sosem gondoltam, hogy Griz más volna, mint egy kíméletlenül hűséges rahtan. Valaki, aki információval kereskedett az országok között. Bár hevesen tagadta, hogy bármiben is kiadta volna Vendát, már a tény is, hogy az ellenséggel dolgozott, elég nagy árulás volt.

Lehajoltam, hogy alaposabban szemügyre vegyem az összetaposott láb- és patanyomokat. A dalbrecki lovak nyomai között vendaiakét is láttam.

– Összeszedtek párat a lovaink közül, ennyi az egész – vélte Griz.

Vagy valaki más már utolérte őket.

Kiegyenesedtem, a tekintetem követte a távolabbi fenyők között eltűnő csapást. Keletnek haladtak, vagyis nem vitték vissza őket Vendába. De akkor hogy kerültek hozzájuk a mi lovaink?

Megráztam a fejem.

Tutajok. Előre összecsomagolt készletek, nyerges lovak.

Ezt már régóta tervezték. Talán azóta, hogy Lia Venda földjére lépett. Csak azt az egy következtetést tudtam levonni, hogy Lia mindvégig kihasznált engem. Minden gyengéd szó, ami csak elhangzott a szájából, egy célt szolgált. Felidéztem mindet; az utolsó estén, amikor azt mondta, hogy a látomása kettőnket mutatta neki, együtt, vagy amikor az anyámról kérdezett…

Felfordult a gyomrom. Lia volt az egyetlen ember, akinek elsuttogtam az anyám nevét. Látom őt, Kaden. Mindennap látom őt benned. Most azonban már tudtam, hogy amikor rám nézett, egy közülük valót látott. Egy barbárt, valakit, akiben nem bízhatott.

Még ha engem meg is tévesztett, abban nem kételkedtem, hogy a nép iránti érzései őszinték voltak. Ezt nem csak megjátszotta. Kavargott bennem az emlékkép: Lia a falon áll, a menekülése drága másodperceit feláldozva, hogy még egyszer szólhasson hozzájuk.

Benéztünk a barlangba. A homokos talajon barna foltokat fedeztünk fel: talán egy levágott állat vére, talán valamelyikük súlyosan megsebesült. Végül megpillantottam egy körömnyi rongydarabot. Amikor felszedtem, láttam, hogy vörös bársony, Lia ruhájának egy darabja. Azt jelentette, hogy eljutott idáig. Ha lóra tudott ülni, életben volt.

Ezt a lehetőséget sem én, sem Griz nem vetette fel. A folyó nem sodort partra holttestet az alsó folyásánál, ám az akármelyik sziklakiszögellésben fennakadhatott.

– Nem sokkal járnak előttünk – jegyeztem meg.

– Akkor mire várunk?

Találd meg.

Nem volt vesztegetni való időnk.

Grizre néztem. Mi a valódi haszna a számomra? Még a sértetlen karjával is alig bírja megemelni a kardját, ráadásul nélküle gyorsabban haladhatnék.

– Egyedül nem bírod feltartóztatni őket – közölte, mintha a gondolataimban olvasott volna; márpedig úgy tűnt, végül pontosan ezt kell majd tennem. Mindenesetre Griz még mindig félelmetes látványt nyújtott, és képes maradt az erőfitogtatásra. Meglehet, éppen erre az előnyre lesz majd szükségem.

TIZEDIK FEJEZET

Kiléptem a kiszögellésre, és végignéztem a tájon. A csillogó fehér köpenybe öltözött fák szépsége, a csendes táj Sacristához méltó szentsége fogadott – és egy halk, szavak nélküli suttogás az ágak mélyéről. Sss.

Az elmúlt néhány napban végre Rafe-fel is tudtam némi időt tölteni – ezért fohászkodtam, amikor a folyó másik oldalán töltöttük a napjainkat, fogságban. Természetesen a négytagú kísérettel sosem voltunk igazán kettesben, úgyhogy visszafogtuk az érzelmeinket, de legalább egymás mellett lovagolhattunk.

A gyermekkorunkról beszélgettünk, és az udvarban betöltött szerepünkről. Az övé jóval tervszerűbb volt, mint az enyém. Elmeséltem neki, hogyan bosszantottam Cloris nénémet, amíg végre feladta a kísérleteit, hiszen sosem ütöttem meg a mércét, amit a női művészetek terén elém állított. Rafe megkérdezte, hogy volt ugyanez az anyámmal.

Az anyámmal… Fogalmam sem volt, miként feleljek erre. Az anyám titokká vált a számomra.

– Ő mindig lerázta magáról Cloris néném panaszkodását – feleltem. – Azt mondta, jót tesz az egészségemnek, ha a bátyáimmal futkosok és játszom. Még bátorított is.

Később azonban valami megváltozott. Miután először fogta a királyi akadémikus pártját velem szemben, egyre többször fogadta meg a tanácsát. Azelőtt sosem veszekedett velem, utóbb lépten-nyomon elveszítette a türelmét. Csak csináld, amit mondok, Arabella! Aztán szinte bocsánatkérőn magához ölelt, és könnyekkel a szemében suttogta: Kérlek. Csak csináld, amit mondok!

Miután megjött az első vérzésem, beszaladtam a szobájába, hogy rákérdezzek az adottságra, amely nem jött meg vele. A tűz mellett ült, a kezében hímzés. A szeme felvillant haragjában, és melléöltött: a hüvelykjéből kiserkenő vércsepp elszennyezte a ruhát, amelyen hetek óta dolgozott. Felállt, és az egészet a tűzbe vetette. Megjön, amikor megjön, Arabella. Ne siess ennyire.

Ezek után csak óvatosan hoztam szóba az adottságot. Szégyenkeztem, mert azt hittem, anyám egy látomásból már tudja, miféle fogyatékosságaim vannak. Az eszembe sem jutott, hogy ő okozza ezeket.

– Azt hiszem, az anyám valamiképpen része ennek, de nem látom át, miképpen.

– Része, minek?

A vállamat ékítő kavah-n kívül mást nem tudtam volna felhozni példaként.

– Ő akart elküldeni Dalbreckbe.

– De csak miután az apám felvetette. Ne feledd, az ő ötlete volt.

– Az anyám eléggé könnyen beleegyezett – vágtam rá. – Még meg sem száradt az aláírásom a szerződéseken, ő már a varrónőkért küldetett.

Rafe arcán meglepetés suhant át, aztán felnevetett.

– Nem is mondtam, hogy megtaláltam a menyasszonyi ruhádat.

– Hogy micsoda? – rántottam vissza a lovamat.

– Amikor a nyomodat követtem, ráakadtam egy tüskebokorban. Szakadt volt és koszos, de nem foglalt túl sok helyet, úgyhogy begyűrtem a táskámba.

– A ruhámat? – hitetlenkedtem. – Még mindig megvan?

– Nem, nincs itt nálam. Túl kockázatos lett volna, ha Terravinben magamnál tartom, úgyhogy begyűrtem egy jászol mögé, a szénapadláson. Enzo alighanem mostanra megtalálta és kidobta.

Berdi talán igen, de Enzo biztosan nem. Ő sosem takarított többet a feltétlen szükségesnél.

– De az istenek szerelmére, miért tartottad meg?

– Nem vagyok benne biztos – felelte nevető szemmel. – Talán azért, hogy legyen mit elégetnem, ha végül nem érlek utol. – Rosszallón vonta fel a szemöldökét. – Vagy, hogy legyen, amivel megfojtalak, ha igen.

Elnyomtam a vigyoromat. Rafe folytatta.

– Vagy lehet, hogy a ruha látványa elgondolkodtatott. Milyen lehet a lány, aki viselte, és aki elég bátor, hogy két királyságnak is fityiszt mutasson?

– Én? Bátor? – nevettem fel. – Attól tartok, az én királyságomban senki nem nevezne így, de a tiédben is aligha.

– Akkor mind tévednek. Bátor voltál, Lia. Hidd el nekem.

Közelebb hajolt, hogy megcsókoljon, ám Jeb lova felnyerített a hátunk mögött, és megakasztotta.

– Attól tartok, mindenkinek az útjában állunk – mondtam. Rafe grimaszolt, pattintott a szárral, és továbbindultunk.

Elég bátor, hogy két királyságnak is fityiszt mutasson. Meglehet, a bátyáim így látták, a szüleim azonban egészen biztosan nem, ahogy a kormányzat sem.

– Rafe, eszedbe jutott már, hogy a szövetség megszilárdítása érdekében miért nekem kellett volna Dalbreckbe mennem? – vetettem fel. – Nem érhettük volna el ugyanazt, ha te utazol Morrighanbe? Miért mindig a lánynak kell mindent feladnia? Anyám is elhagyta az otthonát. Greta úgyszintén. Hazelle-t, az eilandiai hercegnőt egyenesen Candoráig vitték, hogy szövetséget kössenek általa. Egy férfi miért nem vallhatja magáénak a felesége országát?

– Nem tehettem, mert egy nap én fogom uralni Dalbrecket. A te királyságodból nem uralkodhatok.

– Még nem vagy király. A hercegi kötelességeid annyival fontosabbak voltak, mint az én hercegnői feladataim?

– Én Dalbreck seregében is szolgálok.

Erről eszembe jutottak anyám szavai. Ő is azt mondta, amit még soha korábban, hogy apám seregének tagja vagyok.

– Én pedig Morrighanében.

– Komolyan – válaszolta Rafe kétkedve –, meglehet, el kellene hagynod az otthonodat, de egyszer sem jutott eszedbe, mennyi mindent nyerhetnél, mint a királyném?

– És neked nem jutott eszedbe, mennyi mindent nyerhetnél, mint a királyom?

– Azt tervezted, hogy elragadod a trónt a bátyáid elől?

– Nem – sóhajtottam. – Walther remek király lehetett volna.

Rafe a fivéremről kérdezett; most először tudtam beszélni róla anélkül, hogy könnyek szöktek volna a szemembe. Felidéztem a kedvességét, a türelmét, az összes bátorítását.

– Ő tanított meg rá, hogyan kell kést dobni. Az utolsó kérései egyike volt, hogy abba ne hagyjam a gyakorlást.

– Ugyanazzal a késsel, mint amivel a komizárt megölted?

– Igen. Így kerek, nem? Utána még Jorikot is kivégeztem vele. Ott is hagytam el, a torka közepébe döfve. Mostanra alighanem a jehendrán árulják. Vagy Malich hordja az oldalán, hogy legyen valami, ami emlékezteti az irántam való örök imádatára.

– Ilyen biztosra veszed, hogy Malich lett az új komizár?

Vállat vontam. Egyáltalán nem voltam biztos benne, ám a rahtanok közül ő tűnt a legkegyetlenebbnek, a hatalomra legéhesebbnek. Mármint az életben maradt kettő közül.

Aggodalom szúrt a szívembe. Mi lett az emberekkel a téren, és mit gondoltak, amikor eltűntem? A lelkem egy része ott maradt.

– Mesélj még a királyságodról – kértem inkább, hogy kizárjam a legsötétebb gondolatokat a fejemből. – Ne is pazaroljuk a szót a Malich-féle férgekre.

Rafe váratlanul megállította a lovát, aztán a válla felett figyelmeztető pillantást vetett a többiekre, hogy maradjanak távol. Lassú, mély lélegzetet vett; a hallgatásától én is megfeszültem a nyeregben ülve.

– Mi az?

– Amikor együtt vágtatok át a Cam Lanteux-n, valamelyikük nem… nem bántott?

Kibökte hát. Végre.

Már gondolkodtam rajta, vajon szóba hozza-e valaha. Soha nem kérdezett semmit a hosszú hónapokról, amiket az elrablóimmal töltöttem a vad vidéken – mi történt, hogyan teltek a napok, mit tettek –, és kerülte, hogy Kadenről egy szót is ejtsen. Mintha egy máglya égett volna benne, aminek a hevéhez óvakodott közelebb kerülni.

– Melyikükre gondolsz?

Félrepillantott.

– Malichra – felelte. – Róla volt szó.

Nem, nem csak Malichról. Kaden minden beszélgetésünkben ott volt, ha kimondatlanul is. A kérdés legalább annyira szólt róla, mint bárki másról.

– Nehéz volt átjutnom a Cam Lanteux-n, Rafe. Szinte folyamatosan éhes voltam. Mindvégig rettegtem. De egyikük sem ért hozzám. Nem úgy, ahogy gondolod. Már sokkal régebben is megkérdezhetted volna.

Megrándult az állán egy izom.

– Arra vártam, hogy te hozd szóba. Aggódtam, hátha túl fájdalmas a számodra, hogy beszélj róla. Semmi mást nem akartam, csak hogy túléld, és ismét együtt legyünk.

Ránevettem, és gyengéden bokán rúgtam.

– Együtt is vagyunk.

Azokon az estéken, amikor valamivel kényelmesebb menedéket találtunk, Gaudrel utolsó emlékirataiból olvastam fel nekik. Mindannyian lenyűgözve hallgatták.

– Úgy tűnik, Gaudrel vagabund volt – állapította meg Rafe.

– De a színes kocsi nélkül – tette hozzá Jeb.

– És olyan ízletes zsályás süteménye sem volt – tódította Orrin.

– Mindez röviddel a pusztítás után történt – emlékeztettem őket. – Ő meg a többiek mindössze túlélők voltak, akik próbáltak jutni valamire. Azt hiszem, Gaudrel tanúja volt annak, ami történt, lévén az igazi Ősök egyike.

– Nem is hasonlít Dalbreck történelméhez – jegyezte meg Sven.

Akkor jöttem rá, milyen keveset tudok Dalbreck történetéről. Minthogy századokkal Morrighan alapítása után szakadt el az anyaországától, feltételeztem, hogy ugyanúgy írta a történelmét, mint mi tettük. Tévedtem. Elismerték ugyan, hogy Breck egy kitagadott morrighani herceg volt, de a pusztításról és annak következményeiről egészen más nézeteket vallottak. A történet nyilván útközben is alakult, ahogy a déli felföldek felé menekülő herceg menedéket talált a nomád törzseknél.

Úgy tűnt, szembetalálkoztam még egy történelemfelfogással, amely ellenkezett a morrighani szent szövegekkel. Dalbreck változata, ahogy Sven összefoglalta, azt is megmondta, hányan élték túl a pusztítást: pontosan ezer kiválasztott, akik szétszéledtek a négy égtáj felé, ám a legerősebbek és legbátrabbak dél felé vették az útjukat, a későbbi Dalbreck területére. Breck összefogta őket, és megalapította a királyságát, amelyről azt mondta, minden másiknál hatalmasabb lesz majd. Innentől minden a hősökről és csatákról szólt, és az istenek által kegyelt új királyság növekvő erejéről.

Az összes történetben mindössze két közös pont akadt: a túlélő Fennmaradottak és a vihar. Egy gigászi vihar, amely jóformán letarolta a földet.

– „Figyelmeztettem Vendát, hogy ne kerüljön túl messze a többiektől” – olvastam a Testamentumból. – „Százszor is figyelmeztettem. Inkább voltam az anyja, mint a nővére. Évekkel a vihar után született. Sosem érezte a föld remegését. Nem látta a napot vörösre fordulni. Nem látta elfeketülni az eget. Nem látta, milyen, ha tűz lángol a horizonton, és elfullad a lélegzet.”

Felolvastam még néhány bekezdést, aztán aznapra becsuktam a könyvet, de Gaudrel szavai, amelyekkel a vihart leírta, a gondolataim között maradtak, egyre csak forgattam őket az elmémben. Hol lehetett az igazság? A föld remegett, a horizonton tűz lángolt. Ez igaz volt: Gaudrel maga is átélte.

És én is ezt láttam.

A komizár megmutatta nekem városnyi seregét, és amikor a brezalotok felrobbantak, tűz tört fel, remegett a föld, és a mező felett gomolygó rézszín füst elhomályosította az eget.

Hét csillag. Talán nem is az égiek feleltek a pusztításért.

Talán már akkor is élt egy ezerarcú sárkány.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

RAFE

Az istenek szerelmére, miért tartottad meg? Nem bírtam szabadulni Lia kérdésétől.

Hasztalan kerestem a választ, hiszen magam sem tudtam az okát. Amikor megtaláltam a ruhát, egy tüskebokorból kellett kiszednem, és közben végig Liát átkoztam. Dalbreck koronahercege vagyok, az istenek szerelmére, szóval miért nekem kell összeszednem egy elkényeztetett szökevény elhagyott rongyait? Amikor a magasba emeltem a kiszabadított ruhát, csak még dühösebb lettem. Nem vagyok az anyagok és szabásvonalak megszállottja, mint Jeb, de azt azért én is láttam, hogy a ruha szépsége páratlan. A tény, hogy a hercegnő semmibe sem veszi mindazt az aprólékos munkát, amibe az elkészítése került, csak fokozta a haragomat. Ez azonban még mindig nem magyarázta meg, miért is vettem a fáradságot, hogy begyűrjem a táskámba.

Mostanra rájöttem. Nem azért, hogy elégessem, vagy, hogy a szeme elé tartsam. Az okot akkor még magamnak sem vallottam volna be: a letartóztatási parancs volt, amelyet kiadtak a hercegnőre. A saját apja indított utána vadászatot, mintha állat lenne. Elraktam a ruhát, mert tudtam, előbb-utóbb ők is eljutnak oda. Nem akartam, hogy egy közülük való akadjon rá – vagy a tulajdonosára.

Végre elértem egy magaslatra, ahonnan beláthattam a mögöttünk elnyúló ösvényt. Amíg vártam, a tájat néztem. Még hány mentséget tudok kovácsolni Liának? Ezúttal azt mondtam, hogy a hegygerincet keresem, amely elvezet a völgybe, a mai célunkhoz. Nem akartam ok nélkül aggasztani, most azonban már ok is akadt. Észrevettem, amit mindvégig gyanítottam. Visszavágtattam, hogy szóljak a többieknek is.

– Induljatok – súgtam oda Tavishnek. – Alig negyed mérföldnyire visszafelé. Dél felé kerüld meg! Arra találtok jó fedezéket, és szél felől lesztek, arra az esetre, ha a ló nyihogna. Nem láttam a fák miatt, hányan vannak. Én itt maradok Liával.

Tavish bólintott és ellovagolt.

Kioldottam a kardhüvelyem csatját, és megfogtam a markolatot. Lia ekkor bicegett vissza a bokrok mögé tett rövid kiruccanásból, és a homloka bosszús ráncba szaladt.

– Most meg hova mennek?

– Láttam egy csapat vadludat – vontam vállat. – Mind nagyon szeretnének szaftos libapecsenyét vacsorára.

– Nem értem. Azt hittem, igyekeznünk kell, hogy leérjünk a völgybe.

– Jól haladunk, enni pedig ma este is kell.

– És mindegyiküknek el kellett mennie? – nézett rám gyanakodva.

Elfordultam, és úgy tettem, mintha a nyeregtáskámban keresnék valamit.

– Miért ne? Nem csak Orrin szeret vadászni.

A hátam mögött tapinthatóvá vált a csend. Szinte láttam, ahogy Lia csípőre tett kézzel áll ott. Nem bíztam benne, hogy újra elhiszi a történetet.

Amikor visszafordultam, vádlón oldalra hajtott fejjel várt.

– Megláttam valamit a fák között, miközben a dolgomat végeztem – magyaráztam. – Messze volt. Biztosra veszem, hogy csak néhány szarvas, de a biztonság kedvéért utánajárnak.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Tudtam, hogy nem szarvasok voltak.

Tizenöt perc telt el.

Aztán egy óra.

– Nem kellene utánuk mennünk? – vetettem fel.

– Nem – jelentette ki Rafe, de idegességében körbe-körbemászkált. Ide-oda vezetgette a lovakat. A keze állandóan a kardja markolatára tévedt.

Végre meghallottuk, hogy egy ló cirkalmasan nyihog a fák között. Mindketten arra fordultunk.

Tavish bukkant ki a sűrűből, száron vezetve két lovat.

– Nahát, nahát, nahát – ismételte önelégülten. – Igazad volt. Nézd csak, mit találtunk.

A többiek követték; amikor Sven arrébb léptetett, én levegőért kaptam.

Az istenekre. Ez nem lehet.

Előrebicegtem, de Rafe kinyújtott karja megállított.

Orrin és Jeb megfeszítette az íját: a vesszők rezzenetlen pontossággal Kaden és Griz szívére céloztak, ahogy azok ketten beléptek a táborunkba. Mintha nem bíztak volna benne, hogy karddal legyűrhetik Grizt, és a legjobb stratégia a távolság lenne. Sven már lefegyverezte mindkettőt.

Rafe, Kadent figyelve, közelebb lépett. Kaden állta jeges pillantását. Elakadt a lélegzetem. Semmi sem változott kettejük között: a tekintetük még mindig fenyegetőn villogott, holott Kaden egyáltalán nem volt olyan helyzetben, hogy bárkit is fenyegessen.

– Hát újra találkoztunk, Jaxon herceg.

– Hát igen. – Rafe hangja jeges volt, akár a levegő. – De nekem úgy tűnik, sokat lovagoltál a semmiért. Ostoba fajankó.

Kaden orrlyukai kitágultak: a gúnyos szavakat annak idején ő mondta ki először.

– Mit csináljunk velük? – kérdezte Tavish.

Rafe egy örökkévalóságig meredt Kaden arcába, aztán vállat vont, mintha a dolog alig bírna jelentőséggel.

– Öljétek meg őket.

Odaugrottam, és megragadtam a karját.

– Rafe! Nem ölhetitek meg őket!

– Akkor mit kellene csinálnom, Lia? Ejtsem foglyul őket? Nézd, ez mekkora darab, nincs is akkora kötelünk, ami körbeérné! – bökött Griz felé.

– Nekik van kötelük – ellenkeztem, és a Griz nyergéről lógó tekercsre mutattam.

– És akkor mi lesz? Kötözzem meg őket, hogy kivárhassák az alkalmat, amikor elvághatják a torkunkat, téged meg visszavihetnek Vendába? Mit gondolsz, miért vannak itt? Üdvözletet hoztak?

Kaden előrelépett: Orrin és Jeb egyszerre kiáltott rá, hogy ne mozduljon, és még feszesebbre húzták az íjukat. Kaden megtorpant.

– Nem akarjuk visszavinni – jelentette ki. – Csak azért jöttünk, hogy kíséretet és védelmet biztosítsunk a számára. Egy hadtestnyi rahtan, az első őrséggel egyetemben, a nyomotokban van. Bármikor ideérhetnek.

– Hogy ti? Kíséretet és védelmet? – nevetett Rafe. – Hülyének nézel?

– Nem ez a lényeg. – Kaden szemében mosoly csillant. – Mi a fontosabb, a büszkeséged vagy Lia élete?

– És ezért ólálkodtatok mögöttünk? Hogy megvédelmezzétek Liát?

– A vendai lovasokat vártuk, hogy megállítsuk őket, mielőtt elérnének benneteket.

– Ugyanakkor közel s távol nincs más vendai lovas rajtatok kívül.

Nem vádoltam Rafe-et, amiért gyanakodott Kaden szavait hallva. Én is kétségbe vontam Kaden indítékait. Kíséretet biztosítani? Amikor korábban azt állította, hogy hozzá és Vendához tartozom? Amikor minden lépésemnél biztosított afelől, hogy nincs a számomra menekülőút? Holott nagyon is volt. Ő is talált egy másik utat a folyón át. Forrt bennem a bizalmatlanság.

Kikerültem Rafe-et, és előrebicegtem. Biztonságos távolból kemény pillantást vetettem Grizre.

– Tedd a kezedet a hátad mögé! Most.

Griz bizonytalanul pislogott rám, de engedelmeskedett.

– Úgy – bólintottam. – Most pedig, miután megkötöztek, esküdj meg nekem, hogy nem próbálsz szökni, és arra is, hogy ha Kaden próbálkozna, leütöd.

– Hogy tehetném, ha a kezem össze lesz kötve?

– Nem érdekel. Ess rá. Az majd megállítja. Esküszöl?

Griz bólintott.

Rafe elkapta a karomat, és megpróbált odébb vonszolni.

– Lia, nem fogjuk…

Kiszabadítottam magam a szorításából.

– Rafe! Nem fogjuk megölni őket! – Vádlón visszanéztem Kadenre. – Egyelőre – tettem hozzá, aztán neki is megparancsoltam, hogy tegye a kezét a háta mögé. Nem engedelmeskedett, csak nézett rám, a tekintete szúrt, mintha bennem akarna bűntudatot kelteni, amiért megtévesztettem. – Nem fogom még egyszer kérni, Kaden. Csináld!

Lassan hátraemelte a kezét.

– Hibát követsz el – szólalt meg. – Szükséged lesz rám.

– Kötözzétek meg őket – utasítottam Tavisht és Svent. Egyikük sem mozdult; Rafe-től várták a választ.

Rafe haragjában keményen összeharapta a száját.

– Rafe – szűrtem én is összeszorított fogakkal.

Engedett: intett Svennek és Tavishnek, aztán magával húzott a lovak mögé. A dühe még magasabbra csapott.

– Mi ütött beléd? Griz szava semmit sem ér, Kadené még kevesebbet! Hogyan fogunk ezekkel együtt utazni? Griz az első adandó alkalommal megszegi az esküjét, amint…

– Nem fogja.

– És ezt honnan tudod? – Rafe arcán bosszúság suhant át.

– Mert én parancsoltam meg neki. Ő pedig engem tart a királynőjének.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Az Óriások Völgye más volt, mint amire számítottam. Az alattunk feltáruló, buja növényzetű medencében hatalmas, dobozszerű templomok álltak zölddel és arannyal befutva, mérföldes, rendezett sorokban, mint egy óriás félrerakott, mohos ládái. Sven azt mondta, a legenda szerint ez az Ősök egyik piactere volt, de miféle kincsek lehettek azok, amelyeknek ilyen gigászi épületeket kellett emelni? A soraik áthúzódtak a völgyön, végül eltűntek a dombok mögött. Aranylevelű fák nőttek közöttük, a falaikra smaragd moha és indák szövedéke kúszott fel. Bár néhány épület már összeroskadt, a legtöbb riasztóan épen maradt, mint a sötét mágia városában – csaknem úgy tűnt, mintha az Ősök még mindig köztük járnának. Még távolról is láttam az útjelző táblák maradványait. Miért élte túl ez a város a pusztítás és az idő erejét?

Átfutott a fejemen, hogy vajon ez is egy olyan hely-e, amelyet Griz és a társai inkább elkerülnek, attól félve, hogy az Ősök sötét szellemei tartják épen a falakat. Ő és Kaden most előttünk gyalogolt a hegyoldalról lefelé vezető, kanyargós ösvényen. Rafe nem engedte, hogy lóra üljenek. Azt mondta, biztonságosabb, ha Jeb és Orrin szeme előtt maradnak, akik még mindig a kezük ügyében tartották az íjaikat, bár Kaden és Griz keze szorosan össze volt kötözve a hátuk mögött.

– Tényleg hidegvérrel megölted volna őket? – kérdeztem.

– Ez nem kevesebb, mint amit ő szánt nekem.

– Szemet szemért? Így megy a katonáknál?

Rafe haragosan fújta ki a levegőt összeszorított fogai között.

– Nem. Nem ölettem volna meg őket ott helyben. Valószínűleg vártam volna, amíg Kaden a pillanat hevében elkövet valami ostobaságot, amit egészen biztosan el fog, és akkor ölettem volna meg. Ó, várj, elnézést! Elfelejtettem, hogy mind jó kezekben vagyunk. Griz megígérte, hogy ráesik Kadenre, ha bármivel is próbálkozik. Jól értettem?

Acélos tekintettel viszonoztam maró hangnemét.

– Legközelebb azt fogom neki megparancsolni, hogy rád essen. Semmi szükség a gúnyolódásra. Csak annyit akartam tudni, hogy nem ölted volna meg őket hidegvérrel.

Rafe sóhajtott.

– Az mindenesetre nem árt, ha ők elhiszik, hogy igen. Egyikükben sem bízom, és még hosszú út áll előttünk, mielőtt biztonságban elérnénk a helyőrséget.

– Mióta tudtad, hogy követnek?

– Néhány napja gyanítottam. Egyszer kora reggel valami fehér füstöt láttam. Úgy gondoltam, éppen akkor oltottak ki egy tábortüzet. Amit nem értek, az az, miként értek be ilyen gyorsan?

– Én tudom. – Amint az utolsó csomót is meghúzták Kaden kezén, a régi szavai, nincs más út, ismét belém martak. Ez is hazugság volt, de legalábbis szándékosan festett olyan képet elém, ami téves feltételezésekre vezetett. – Elhitette velem, hogy a vendai nagy híd a régi gyaloghidat váltotta fel, amely átvezetett a folyón. Most azt gondolom, veszély ide vagy oda, az a híd még áll, nem is messze a Sanctumtól. Ami pedig azt jelenti, hogy ha Griz és Kaden átjutottak, alighanem más is. Meglehet, igazat mondott arról a hadtestről.

Rafe a hajába túrt. Nem örült ennek a hírnek. Mostanra, ha maradt is bármi előnyünk, az csak annak volt köszönhető, hogy a hó betemette a nyomainkat.

Ekkor kavarodás tört ki előttünk. Kavicsok csikorogtak, lovak nyihogtak, riadt kiáltások röpködtek.

– Hőő!

– Vissza!

– Vigyázz!

Az ösvényen minden felbolydult, ahogy a lovak egymásnak ütköztek. Rafe kardja egy villanással kiszaladt a hüvelyéből, és én is ösztönösen kirántottam a sajátomat, bár fogalmam sem volt, mivel szemben kellene megvédenem magamat.

Orrin lova meghőkölt; a többiek a saját ideges hátasaikat igyekeztek megfékezni a keskeny ösvényen. Néhány pillanatig kitartott a káosz, aztán megláttuk, mi történt. Griz elesett, és eltorlaszolta az utat, Kaden mellette térdelt, és valakinek kiabált, hogy oldozza el őt, hadd segítsen Griznek.

Rafe elkiáltotta magát, hogy mindenki maradjon ott, ahol van, mintha cselt gyanított volna. Leszállt a nyeregből, hogy megvizsgálja, mi történt, de mind azonnal láttuk, hogy Griz félrecsúszott köpenye alatt az oldalán vér áztatja a ruháját. Az arca viaszfehér volt, verejtéktől nyirkos, és tudtam, nem színlel. A sebe, amelyet napokkal korábban Jorik ejtett, még mindig vérzett.

– Mi történt? – tudakolta Rafe.

– Semmi – mordult vissza Griz. – Csak segíts fel, és…

– Hallgass! – torkolta le Kaden, és felnézett Rafe-re. – A teraszon döfték meg egy karddal. Megpróbáltam bekötözni, de mindig újra felszakad.

Griz Kadenre vicsorított, aztán megpróbált a maga erejéből feltápászkodni, de Rafe fél lábbal ránehezedve lent tartotta.

– Ne mozogj – utasította, aztán hátrakiáltott Tavishnek. – Gyere csak, nézd ezt meg!

Orrin jó pár lépéssel odébb vezette Kadent, és leültette, amíg Tavish megvizsgálta Grizt. Mi, többiek, csak vártunk és figyeltük, ahogy felhúzza Griz mocskos mellényét és alsóingét, majd levágja az átázott kötéseket.

Sven felnyögött, amikor meglátta a sebet; én elnyomtam a borzongást. A nyolcujjnyi vágásba beleszáradt az elfeketült vér, a bőr körülötte gyulladástól vöröslött. Sárga genny szivárgott a sebszélek közül.

Tavish a fejét rázta, és kijelentette, hogy ezzel itt, az ösvényen nem tud mit kezdeni. Forró víz kell, hogy megtisztítsa, és alaposabban szemügyre vegye, mielőtt egy öltést is tehetne.

– Nagy munka lesz – jegyezte meg, és a hangsúlyából éreztem, ő maga sem biztos benne, mit lesz képes elérni. Letérdeltem Griz mellé.

– Van nálad thannis?

A fejét rázta.

– Nálam van – szólt át Kaden távolabbról, ahol őrizték.

– Nem iszom thannist – nyögött Griz.

– Hallgass! – szóltam rá. – Ha azt parancsolom, hogy idd meg, te megiszod.

Azonban inkább egy párakötésre gondoltam, csak jussunk le a völgybe – az segíthetne némileg a gennyedzésen.

Eloldozták Griz kezét; így is Rafe, Jeb és Sven együttes erőfeszítése kellett, hogy talpra állítsák. Jó pár cifra káromkodás árán feltolták a lovára is. Már nem aggódtak amiatt, hogy túl hirtelen mozdulatokat tesz. Kaden továbbra is előttünk gyalogolt – az ő helyzete nem változott.

Sven Griz mellett lovagolt, és ahányszor a nagydarab férfi megingott, Sven elkapta és a karjánál fogva visszahúzta a nyeregbe. A késedelem miatt, amit Kaden és Griz csatlakozása okozott, alkonyatkor értünk csak le a völgybe. Kaden akkorra ötödik órája gyalogolt hátrakötött kézzel. Láttam a tartásában a kimerültséget, de különös módon együttérzés helyett a saját haragom és félelmem lobbant fel tőle. Hány hónapig voltam ugyanebben a helyzetben, félig kiéheztetett rabként, megalázva, rettegésben, bizonytalanul, hogy megérem-e a másnapot. Kaden feleannyit sem szenvedett, mint én. Egyelőre. A nyugtalanító különbség abban állt, hogy ő önszántából jött ide, magának kereste a bajt. Valójában miért tette?

Végiglovagoltunk a hátborzongató, ládaszerű épületek közötti főúton. A réges-régi falak és tetők nagy része épségben maradt. Sietve választottunk egy megfelelő szállást, vagyis egy olyat, amelyet – ha mégis úgy alakul – meg tudunk védeni.

Rafe és Tavish közös döntése alapján dőlt el, melyik romot válasszuk. Mindannyian összeszedtünk több ölnyit a lehullott, száraz ágakból, és a lovakkal együtt bevonultunk a barlangnyi épületbe. Egy egész sereg befért volna.

Amint erős lánggal égett a tűz, elkészítettem a párakötést, felhasználva mindent, amit Kaden nyeregtáskájában találtam. Tavish megélezte a kését, és munkához látott Griz sebén. Az épületünk több emelet magasra emelkedett; körülöttünk több kőlap is hevert, amelyek fentről zuhantak le. Grizt az egyik ilyenre fektettük. Akármennyire legyengült – úgy tűnt, kissé már delirál is a láztól –, még így is mind a négyen kellettek, hogy lefogják, amíg Tavish kitisztította a sebet.

Kadennek azt parancsolták, hogy üljön egy üres terület közepére, távol a tűztől és a felszerelésektől. Én mellette ültem egy nagy kőtömbön, és kivont karddal az ölemben őrködtem felette. Különös, kényelmetlen érzés nyomasztott, mintha túl hirtelen és kapkodva ettem volna meg valamit. Észrevettem, hogy a kezei még mindig a háta mögött vannak összekötve. Savanyú epe tolult a torkomba.

Most ő volt a fogoly, amivé korábban engem tett. Minden tettét, amelyet eltemettem, elfelejtettem, mert tudtam, hogy valami kifacsart módon megmentette az életemet, egyszerre olyan friss fájdalommal tért vissza, mintha tegnap történt volna. Éreztem, ahogy a kötél a csuklómba vág, éreztem a fojtogató rémületet, amikor lélegezni próbáltam a fekete csuklya alatt, amit a fejemre húzott. Éreztem a könnyek szégyenét, amikor az arcomat a homokba nyomták. Az érzelmek már nem vakító robbanásokként törtek rám, mint annak idején, hanem feszesen, formába szorítva, mintha egy vadállat járkált volna a bordáim ketrecében.

Kaden állta a pillantásomat. Hideg, nyugodt, halott szeme nem árult el semmit. Rémületet akartam látni benne. Félelmet. Ahogy ő is bizonyára látta az enyémben, amikor rájöttem: ő nem a szőrmekereskedő, akinek vallotta magát, hanem az orgyilkos, akit a megölésemre küldtek.

– Milyen érzés? – kérdeztem.

Úgy tett, mintha nem is tudná, miről beszélek. Megpróbáltam a felszínre csalni a félelmét.

– Milyen érzés, ha a kezed hátra van kötve? Ha végigrángatnak a vadonon, és fogalmad sincs, mi lesz veled? – Hosszú, gyönyörteli mosolyt villantottam rá, mintha élvezném a szerencse fordulását. – Milyen érzés rabnak lenni, Kaden?

– Nem élvezem, ha ezt akartad hallani.

Szúrt a szemem. Ennél többet akartam hallani.

– Amit akarok, az az, hogy könyörögj a szabadságodért. Alkudozz kétségbeesve, ahogy nekem kellett.

Kaden sóhajtott.

– Ennyi az egész? Egy sóhaj?

– Tudom, hogy szenvedtél, Lia, de azt tettem, amit akkor helyesnek tartottam. Nem tehetem meg nem történtté. Mindössze azt ajánlhatom fel, hogy jóváteszem.

A szó csaknem megakadt a torkomon. Keserűen tisztában voltam vele, mibe kerül a jóvátétel, és milyen szánalmasan keveset lehet vele elérni. Amikor Greta meghalt, azt hittem, az én hibám volt, és igyekeztem jóvátenni, de azóta rájöttem, hogy a játéknak, amibe belerángattak, sem a szabályait nem ismerem, sem a játékosait – például a civicai árulókat. Az én jóvátételem semmin sem változtatott volna. A hazugságok tovább terjedtek. Mint Kadenéi.

– Hazudtál a gyaloghídról – jelentettem ki. – Mindvégig ott volt.

– Igen. Négy mérföldre északra a Fényesvíz-kaputól. Most már nincs ott. Levágtuk.

Négy mérföldnyire? Gyalog is eljuthattunk volna oda.

Hátradőltem a sziklakövön.

– Nos, milyen csavaros történetet találtál ki, amivel meggyőzted őket, hogy kíméljék meg az életedet? Biztosra veszem, hogy kiválóan sikerült. Elvégre te vagy a megtévesztés mestere.

Kaden némán tanulmányozott, barna szeme sötét és mély volt, mint maga az éjszaka.

– Nem – felelte. – Immár nem. Azt hiszem, ezt a címet elnyerted tőlem.

Félrepillantottam. Boldogan elfogadtam volna ezt a címet, ha elérem a segítségével, amit akarok. A tűz visszfényét néztem a kard kétélű, csillogó pengéjén.

– Azt tettem, amit tennem kellett.

– És amiket nekem mondtál? Azokat is csak meg kellett tenned?

Felálltam, felemeltem a kardot. Nem fogom hagyni, hogy bűntudatot gerjesszen bennem.

– Ki küldött, Kaden? – tudakoltam. – Miért vagy itt? Malich parancsára?

Kaden ajka undorodó fintorba torzult.

– Mondd ki! – szóltam rá.

– Ha esetleg nem vetted volna észre, Lia, akkor ott, a teraszon a többiek voltak túlerőben. Alig bírtuk megmenteni a bőrünket. Faiwel meghalt. A többi őr, aki a mi oldalunkon harcolt, szintén. Griz meg én valahogy elverekedtük magunkat egy átjáróhoz, a legalsóbb szintre, és lezártuk magunk mögött az ajtót. Ezután három napig különféle feltérképezetlen járatokban bujkáltunk. Amikor nem találtak ránk, végül azt feltételezték, hogy egy másik tutajon mi is elhajóztunk.

– És honnan tudod, hogy pont ezt feltételezték? Vagy, hogy egy hadtestet küldtek utánunk?

– Az egyik járat, ahol megbújtunk, a Sanctum-terem mellett húzódott. Hallottuk, amint a komizár utasításokat ordít. Az egyik az volt, hogy kerítsenek elő téged.

A térdem teljesen elgyengült. Kadenre meredtem, forogni kezdtek körülöttem az árnyak.

– De hiszen halott.

– Mostanra lehet, hogy tényleg az. Gyenge volt, de Ulrix gyógyítókért kiabált. Ápolták.

Lehuppantam a földre. Láttam magam előtt a komizár átható tekintetét, láttam a sárkányt, aki nem volt hajlandó meghalni.

– Lia – suttogta Kaden. – Oldozz ki. Kérlek! Ez az egyetlen módja, hogy segíthessek nektek. – Közelebb húzódott, amíg a térdünk már csaknem összeért. Megpróbáltam összpontosítani, de megcsapott a teraszon kiontott vér sós szaga, Aszter szemének csillogását láttam, a tömeg kántálását hallottam, éreztem a kés markolatának jeges érintését, amikor kihúztam a tokjából. Újra lejátszódott az a nap. A hitetlenkedés, ami akkor eltöltött. A mindent megváltoztató pillanatok. A földre hanyatló komizár. És az én naivan növekvő reményem, hogy most már talán vége lehet.

A nyelvemre nehezedő szavak szárazak voltak, mint a kréta. Nagyot nyeltem, hátha meg tudom nedvesíteni az ajkamat. Végül rekedten suttogva, de meg bírtam szólalni.

– Mi lett a többiekkel, Kaden? Calanthával, Effierával, a szolgákkal? – Felsoroltam még fél tucat nevet, azokét, akik kedvesek voltak velem, akik reménykedőn néztek rám. Ők vártak tőlem valamit, amit végül nem adtam meg nekik. Egy ígéretet, amelynek a beváltására most is várnak.

Kaden homloka ráncba szaladt.

– Alighanem halottak. A törzseket, amelyek a téren az utódlásodat ünnepelték, megtizedelték. Üzenetnek szánták. A számokat nem tudom, de legalább százat levágtak. Aszter teljes törzsét, Effierát is beleértve.

A gondolataim szédítően kavarogtak.

– Yvet? Zekiah? – kérdeztem, bár magam sem voltam benne biztos, hogy tudni akarom-e a választ. – És Eben?

– Nem tudom – felelte Kaden, de a hangsúlyából kevés remény sejlett ki. Az ölembe pillantott, ahol még mindig ott hevert a kard.

Egy részem szerette volna kioldozni; elhinni minden szavát, azt is, hogy csak a megmenekülésünket akarja segíteni. Rafe története azonban nem vágott egybe Kadenével. Rafe holtan látta a komizárt. Azt mondta Svennek, hogy elvonszolták a testét.

A barlang hirtelen beleremegett egy üvöltő sikolyba, aztán Sven átkozódását hallottam, és a többiek kiáltozását, akik Grizt próbálták lefogva tartani. A fejünk fölött felriadó madarak szárnya alól porzó törmelék záporozott ránk.

Kaden úgy pillantott fel, mintha a fönti sötét szinteken még valami más is bujkálna.

– Oldozz el, Lia! Még mielőtt túl késő lenne. Esküszöm, hogy nem hazudok.

Felálltam, leporoltam a nadrágomat; a szívembe ismerős sajgás költözött. Mindig Venda az első. A régi szavak ugyanolyan forrón perzseltek. Ha Kaden hordozott a szívében bármi igazságot, tudtam, ez volt az.

Felemeltem a kardot, és az élét Kaden nyakához nyomtam.

– Lehet, hogy megmentetted az életemet, Kaden, de a bizalmamat még nem érdemelted ki. Nekem fontosak ezek az emberek, akikkel utazom. Nem hagyom, hogy bajuk essék.

Kaden szemében lobot vetett a tehetetlen bosszúság. A dolgok megváltoztak. Sokkal több forgott kockán, mint pusztán az én életem és megmenekülésem. Ott volt mindenki, akit Morrighanben szerettem, mindenki, akivel Vendában törődtem, a férfiak, akiknek a társaságában lovagoltam – minden gondolatomnak, minden mozdulatomnak részévé váltak. Kadennek is magáévá kell tennie ezeket a gondolatokat. Többé nem lehetett a számára Venda az első. De még én sem.

Összegömbölyödtem Rafe karjában: a kimerültség mindkettőnket leterített. Újra rákérdeztem a komizárra, és elmondtam, amit Kadentől hallottam. Rafe azt felelte, ne aggódjak, a komizár meghalt – én azonban láttam a tétovázását, mielőtt felelt volna, láttam, hogy az álla megremeg, észrevettem a pillanatnyi késlekedést, ami elárulta, amit tudnom kellett. Hazudott. Nem látta, amikor elvonszolták a testet. Azt sem bírtam eldönteni, haragos legyek-e érte, vagy hálás. Tudtam, csak az én félelmeimet igyekszik csillapítani, én azonban nem akartam lecsillapodni. Fel akartam készülni.

Nem erőltettem a dolgot. A túlélésünkhöz a pihenésre nagyobb szükségünk volt, és Rafe szeme alá ráncokat vésett a fáradtság.

A rom egyik sötét sarkába fészkeltük be magunkat, amely alig rejtett el valamit. Néhány lezuhant gerenda választott el a többiektől és a tűz fényétől. Orrin kezdte az őrködést. Hallottam, hogy néhány lépésnyire járkál a kavicsos padlón. Talán a magasban motozó madarak miatt volt olyan feszült, talán a távolban vonító farkasok miatt. Vagy talán azért, mert az orgyilkos is közöttünk hevert. Talán ez okozta, hogy egyikünk sem aludt.

Csak Griz merült el egy mély, sötét álmokkal teli világba. Tavish szerint, ha túléli az éjszakát, lehet esélye. Ennél többet egyikünk sem tehetett.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

KADEN

Orrin járkálása megőrjített. Megnehezítette, hogy a többi neszre füleljek. Azokra, amelyekre figyelnem kellett.

Oldalra fordultam, hátha ki tudom oldani a lábamra erősített kötelet, de nem értem el a csomót. A vállam fájt a kifeszítve töltött óráktól.

Egy percig – amikor a komizárról beszéltem neki – azt hittem, hogy Lia kioldoz. Láttam a szemében, hogy küzd önmagával. Láttam, hogy a közöttünk lévő kapcsolat újra életre kel. Azonban végül egy fal emelkedett közénk. Ez már egy keményebb Lia volt annál, akit én ismertem: vad és hajlíthatatlan, de tudtam, mit tettek vele, és miféle szörnyűségeknek lett tanúja.

Milyen érzés?

A kötél a csuklómba vágott, elzsibbasztotta a bokámat.

Ismerős, szerettem volna felelni. Fogolynak lenni ismerős érzés.

Soha nem voltam más. A múltam ma is éppolyan erősen kapaszkodott belém, mint gyerekként. Behatárolta a választásaimat, megbéklyózta a lépéseimet. Az életem a születésem óta hazugságokból volt összefércelve.

Milyen érzés?

Fáradt.

Elegem volt a hazugságokból.