Kim John Payne, Luis Fernando Llosa

Állóképes gyerekek

A konfliktusok, a csúfolás, a zaklatás és a kirekesztés

hatékony kezelése kiskamasz- és kamaszkorban

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kim John Payne, Luis Fernando Llosa:

Emotionally Resilient Tweens and Teens: Empowering Your Kids to Navigate Bullying, Teasing, and Social Exclusion

Shambhala (2022)

Copyright © Kim John Payne, Luis Fernando Llosa, 2024

Fordította: Bozai Ágota

Szerkesztette: Nagy Dóra

Felelős szerkesztő: Gutman Bea

Borítókép: Mariana Kalechava

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó 2024

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-6471-87-1

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

Tördelés: Jeges Erzsi

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

KIM JOHN PAYNE

Nővéreimnek, Sallynek és Maureennak, valamint bátyámnak, Warrennek… mert mellettem álltak.

LUIS FERNANDO LLOSA

Marynek, Chainak, Isabelnek, Willnek, Gabrielnek és Inigónak. Nagyon sokat jelent nekem, hogy veletek járhattam végig az önmegismerés és a társas kapcsolatok felfedezőútját.

BEVEZETÉS

Gyermekeinkkel kapcsolatban a legfőbb kívánságunk az, hogy rendben legyenek. Amikor sérelem vagy kirekesztés éri őket, azt az egész család megszenvedi. A heccelés, a társadalmi kirekesztés és a zaklatás csapásként éri családi identitásunkat, és felébreszti elsődleges késztetésünket, hogy megvédjük gyermekeinket. Ezért bármilyen megoldás mellett döntsünk is, az egész családot be kell vonni a folyamatba.

Ebben a könyvben olyan eszközöket kínálok neked, melyekkel segíthetsz a gyermekednek. Azt is megtanulhatod, hogyan kerüld el, hogy helyette vívd meg a csatáit, mert azzal akaratlanul is meggátolod őt a személyes fejlődésben. Ha feszültté válsz, túlreagálod a helyzetet és dühösen felhívod az iskolát, azzal elkerülhetetlenül kényelmetlen helyzetbe hozod gyermekedet, és csak azt éred el, hogy a jövőben nem fog téged beavatni abba, mi történik vele valójában. Sokkal jobb, ha inkább támogatóan állsz mellé.

A könyv első négy fejezete konkrét, gyakorlati tanácsokat ad arra vonatkozóan, hogyan kezeld saját reakcióidat, amikor megtudod, hogy kis- vagy nagykamasz gyermeked a fizikai vagy virtuális valóságban kirekesztés, zaklatás áldozata lett. Azt is megtanulhatod, hogyan támogasd őt ebben a nehéz helyzetben úgy, hogy ezáltal a családi kapcsolatokat és a bizalmat is építsd – és ami még fontosabb, hogyan segíthetsz neki megalapozni az önbizalmát arra vonatkozóan, hogy képes megbirkózni a nehézségeivel.

MIT JELENT VALÓJÁBAN AZ ÉRZELMI REZILIENCIA?

Amikor mi fiatalok voltunk, kevesen tapasztaltunk bármit is, ami hasonlított volna ahhoz az őrült tempóhoz, versengéshez és megnövekedett elváráshoz, amelyekkel gyermekeink manapság nap mint nap szembesülnek. Bár természetesen segíthetünk csökkenteni a rájuk nehezedő nyomás egy részét, teljesen nem küszöbölhetjük ki azt. Ezért hallunk mostanában gyakran olyan kifejezéseket, mint reziliencia, vagy más néven érzelmi ellenálló képesség. Sokszor halljuk, hogy gyerekeinknek fejleszteniük kell belső erejüket, hogy visszapattanjanak a nehézségekről, tanuljanak a történtekből, és jelentős bizalomvesztés nélkül tovább tudjanak lépni.

E könyv célja, hogy segítsen megtanítani, hogyan támogathatod gyermekedet viselkedésének megváltoztatásában akkor, amikor a társas kapcsolatok kihívásai még csak mérsékelten jelentkeznek.

De mi is pontosan az érzelmi ellenálló képesség? Nagyban segítheti a megértést, ha a reziliencia jellemzőit a traumareakciókkal állítjuk szembe, ahogy azt az alábbi táblázat is mutatja:

Milyen az

ÉRZELMILEG REZILIENS személy?

Milyen a

TRAUMAALAPÚ válaszreakciókkal működő személy?

Minden helyzetre egyedi választ ad.

Rögzült, ismétlődő válaszreakciókat ad.

Az események között visszatér a nyugalmi állapotba.

Az események között alacsony fokú éberséget tart fenn, minden eseményre magas fogú éberséggel reagál.

Képes élvezni új dolgokat és új emberek társaságát.

Nem nyitott az új emberekre és eseményekre.

Érdekesnek talál érzelmileg semleges információkat és csendes helyzeteket is.

Csak az érzelmi töltéssel bíró, nagyon fontos információkra reagál.

Részt vesz társas interakciókban, élvezi a barátságokat, a játékot és a humort.

Társas elszigeteltséget él meg, rögzült rutinjai vannak; kerüli a játékot; képtelen a humorra reagálni.

Elfogadja a pozitív teljesítmény-visszajelzést.

Hárítja a megerősítést, a sikert következetesen kudarcként, véletlenként vagy annak bizonyítékaként fogja fel, hogy ő nem elég jó.

Képes izolálni a negatív eseményeket. Időben: ez csak most van így.

Térben: ez csak az életemnek ezt a részét érinti.

Felnagyítja a negatív eseményeket.

Időben: ez már mindig így lesz.

Térben: ez az egész életemre kihat és mindent megfertőz.

Őszinte köszönet dr. Dee Joy Coulternek, a táblázat az ő munkája alapján készült.

HOGYAN LEHET TÖRTÉNETMESÉLÉSSEL GYÓGYÍTANI A TRAUMÁT ÉS KIALAKÍTANI AZ ÉRZELMI ELLENÁLLÓ KÉPESSÉGET?

A gyermekkor nyelve a mese. A gyerekek tanulnak belőle, és képesek együtt érezni a mesei történésekkel. Ezért olyan hatékonyak a történetek a társas kapcsolatok okozta sebek gyógyításában. Ebben a könyvben az 5. fejezettől kezdve tíz történetet találsz, amelyek segítenek megtanítani gyermekednek, hogyan alakítsa reakcióit és csökkentse sebezhetőségét. A zaklatás célpontjává vált gyerekeknek meg kell érteniük, hogy számos helyzetben nem tudják megállítani a bántalmazókat, és az erre való törekvéssel csak még nagyobb hatalmat adnak a kezükbe. Megtanulhatják azonban, hogyan álljanak helyt és vegyék vissza az irányítást azáltal, hogy saját reakcióikat szabályozzák. Így ahelyett, hogy passzívan elfogadnák azt, ami történik, képesek lesznek befolyásolni a nehéz helyzeteket.

Ez a könyv voltaképpen egy olyan eszköztár, amely fejleszti az empátiát, elősegíti a problémamegoldást, és reményt ad a gyermeked társas kapcsolatainak szempontjából kulcsfontosságú általános és középiskolai években.

A történetek finom, de világos üzenetei megtanítják gyermekedet arra, hogyan találjon kiutat a kihívást jelentő társas helyzetekből. Azonosulni tud a szereplők küzdelmeivel, és ráébred, hogy ilyen nem csak vele történik. Mások is keresztülmentek ezen, és megtalálták a megoldást a hasonló helyzetekre. Ha nekik sikerült, akkor erre ő is képes.

Azok a szülők, akik elolvassák ezt a könyvet, jobban megértik, mivel állnak szemben gyermekeik, és megtanulják, hogyan segítsék át őket folyamatosan változó világuk társas taposóaknáin. Miután megismerted ezeket a történeteket, ülj le gyermekeddel, és együtt is olvassatok a kortársak megpróbáltatásairól és győzelmeiről. Ezután közösen kitalálhatjátok, hogyan lehet hatékonyan kezelni a kötekedést, a társadalmi kirekesztést vagy a zaklatást, amivel ő is találkozhat.

Ezek a sikertörténetek megnyugtatnak, csillapítják szülői szorongásodat, segítenek neked és gyermekednek kitörni a hibáztatás és az áldozattá válás ördögi köréből, továbbá mindkettőtöknek új irányt és reményt adnak, amikor a legsebezhetőbbek vagytok. Gyermeked megerősítést kap, és ismét úgy érzi, képes változtatni a helyzetén: „A megoldást együtt találtuk ki, de egyedül sikerült megvalósítanom!” Végül az egész család rájön, hogy bármit is hozzon a jövő, együtt meg tudjátok oldani.

A társadalmi kirekesztés problémáinak megoldásában nem hagyatkozhatunk sem az iskolákra, sem az államra. Az iskoláknak csak korlátozott erőforrások állnak rendelkezésükre a cikizés, a heccelés, a gúnyolódás, a kirekesztés és a zaklatás formáinak azonosítására és leküzdésére. Az iskolapszichológusok túlterheltek, és az iskolák jellemzően csak lassan képesek változást elérni. Ráadásul az általuk bevezetett zaklatásellenes programok alkalmazása hatástalan lehet, mert hajlamosak a bántalmazókra összpontosítani, és ezzel akaratlanul is megfosztják a zaklatás céltáblájává vált gyermeket attól, hogy a folyamatra bármilyen hatással legyen.

Ez a könyv olyan gyerekek példáit mutatja be, akik hasonló dolgokat éltek át, és megtanulták visszavenni az irányítást saját életük felett. Tíz tizenéves narrátorunk mindegyike egy-egy zavarba ejtő problémát dolgozott fel, és végül mind sikeresen megoldották a helyzetet. A történetek szereplői megküzdöttek a kötekedéssel, a rejtett társadalmi kirekesztéssel és a zaklatással, és úgy döntöttek: ahelyett, hogy elfogadják áldozati szerepüket és az ezzel járó gyötrelmeket, inkább saját sorsuk irányítóivá válnak.

ÚTRAVALÓ

Több mint harminc éve segítem a gyerekeket abban, hogy eligazodjanak a bonyolult társas helyzetekben, és magam is két gyereket neveltem fel New England-i farmunkon. Kipróbáltam és teszteltem minden egyes stratégiát, amelyekről ezekben a történetekben olvasni fogsz. A felismerés nálam akkor jött el, amikor idősebb gyermekeket kértem meg, mondják el saját történeteiket olyanoknak, akiket kirekesztettek vagy bántalmaztak. Elmesélték, milyen küzdelmeket éltek át, milyen hibákat vétettek és milyen sikereket értek el. Közönségük elragadtatva, nagy figyelemmel, kendőzetlen megkönnyebbüléssel és reménnyel hallgatta őket.

Szerzőtársam, Luis Fernando Llosa, huszonöt éve gyermek sportcsapatok edzője és öt saját gyermeket nevelt fel. Felfedezte, hogy amikor a túlságosan agresszív gyerekek sportmozdulatokat tanítottak a fiatalabbaknak, türelmesebbé váltak, megtanultak uralkodni magukon, tanítványaik pedig gyorsabban tanultak.

Luis Fernandóval akkor ismerkedtem meg, amikor részt vett egy előadásomon, amelyet a fiúk túlterheltségéről tartottam a New York-i Rudolf Steiner iskolában. A következő évtizedben rendszeresen találkoztunk egy festői kis faluban, a New York állambeli Harlemville-ben. Mindenféléről beszélgettünk, ami a gyerekneveléssel, a játékpedagógiával és az ifjúsági sporttal kapcsolatos. Ezek a beszélgetések indították el együttműködésünket, amelynek eredményeképpen megjelent a Beyond Winning: Smart Parenting in a Toxic Sports Environment (Túl a győzelmen: Okos szülői nevelés toxikus sportkörnyezetben) című sportnevelési könyv, amelyet a National Football League egykori ifjúsági sportigazgatójával, Scott Lancasterrel közösen írtunk.

Ebben a könyvben olyan érett, tapasztalt fiatalok hangján mutatunk be történeteket, akik kiutat találtak a kötekedés, a kirekesztés vagy a zaklatás ördögi köréből. Olvasd őket egészen addig, amíg meg nem találod azt, amelyik a legközelebb áll a gyermeked életében zajló eseményekhez. Nyugodtan kombináld a különböző történetek stratégiáit, ha az jobban illik gyermeked helyzetéhez. Lassan és megfontoltan olvass. Tarts szünetet, amikor olyan ponthoz érsz, amely rezonál a gyermekeddel.

Amikor a végére érsz, kérdezd meg tőle, mi volt számára a legfontosabb, és vajon az, amit a történetben szereplő gyerek tett, segíthetne-e az ő helyzetében. Előfordulhat, hogy azt mondja, a sztoriban szereplő stratégiák közül csak kevés működne számára, vagy éppen egyiket sem érzi jónak. Ez is teljesen rendben van, hiszen a történetek csak kiindulópontként szolgálnak, melyek segítségével elkezdhetsz beszélgetni a gyermekeddel arról, hogyan nézhet szembe másképpen a problémáival. Ez új hidat építhet közted és a gyermeked között; közben pedig a sebezhetőséget ígéretté és lehetőséggé változtathatod.

ELSŐ RÉSZ – TANÁCS A SZÜLŐKNEK

1. MIT TEGYÜNK ÉS MIT NE?

Minden szülő retteg attól a pillanattól, amikor gyermeke azt mondja: „Anya! Engem

mindenből kihagynak. Nincsenek barátaim.” Nagyon sok érzelem és kérdés árasztja el az embert ilyenkor.

Először védelmi ösztönünk kapcsol be:

„Valaki pikkel a gyerekemre!”

„Beszélnem kéne valakivel az iskolában?”

„Mi folyik itt pontosan?”

Aztán saját gyerekkori emlékeink bukkannak felszínre:

„Ezt ismerem. Mindent tudok erről. Pontosan úgy emlékszem rá, mintha tegnap lett volna.”

„Már a gondolattól is rosszul vagyok, hogy milyen dolgok történhetnek.”

„Emlékszem, úgy éreztem, más vagyok, mint a többiek, és nagyon magányos voltam.”

Az is lehet, hogy nehezen tudjuk beleélni magunkat gyermekünk helyzetébe:

„Gyerekkoromban rendben voltak a társas kapcsolataim, és ez mind a mai napig így van.”

„Mi a baj a gyerekemmel?”

„Mitől vált ilyenné a gyerekem?”

A gondolatok és aggodalmak zűrzavarához hozzáadódhat a hibáztatás iránti vágy is:

„Miért nem csinál semmit az iskola?!”

„Már megint azok a gonosz kis szörnyetegek! Olyan irányíthatatlanok!”

„Milyen diszfunkcionális családokból jönnek ezek a kezelhetetlen gyerekek?!”

És egy halk hang akár meg is kérdőjelezheti gyermeked történetét:

„Vajon tényleg annyira rossz a helyzet?”

„Nem csak arról van szó, hogy a gyerekek már csak ilyenek?

„Lehet, hogy a fiamnak csak egy kicsit keményebbnek kell lennie, és saját magának kell megoldania az ilyen helyzeteket.”

Miután megtudtad, hogy a gyermeked boldogtalan, zaklatás célpontjává vált, és túljutottál a kezdeti sokkon, beüt az önbizalomhiány és az aggodalom:

„Miért nem vettem ezt észre korábban…?”

„Elveszítem vele a kapcsolatot?”

„Mit csináltam rosszul, hogy olyan gyereket neveltem, aki nem tud beilleszkedni?”

„Mit tegyek?”

„Lépjek közbe? Nem akarok helikopterszülő lenni, de…”

ÜZENET A PÁNIKOLÓ SZÜLŐKNEK: NE MOST!

Amikor a gyermeked végre veszi a bátorságot és elmondja neked, hogy valami nincs rendben, az első és legfontosabb lépés, hogy megfékezd a benned megjelenő fojtogató félelmeket, ítéleteket és véleményeket. Amennyire csak képes vagy, törekedj arra, hogy palástold a szorongást és az érzelmi feszültséget. Próbáld meg lecsillapítani nyugtalanító gondolataidat, ne hagyd, hogy átvegyék az irányítást! Mondd nekik nyugodtan, de határozottan: „Most nem.” Ezzel nem tagadod le a valódi aggodalmakat, csak egyszerűen háttérbe szorítod őket. A szülő mantrája ilyen pillanatokban: „Most nem. Most a gyerekemmel vagyok.”

Ez a stratégia segít abban, hogy jobban jelen legyél a pillanatban, és ez az, amire a gyermekednek a leginkább szüksége van. Amikor a gyerekek bizonytalannak, sebezhetőnek és elveszettnek érzik magukat, keresnek valakit, aki mellettük áll, miközben mások elfordulnak tőlük vagy kifejezetten ellenük vannak.

Sokszor váltottam készenléti üzemmódra, amikor egyik gyermekem azt mondta: „Apa, van egy nagyon rossz hírem.” Amikor azonban képes voltam késleltetni azonnali ösztönös reakcióimat, és arra koncentráltam, hogy figyelmesen meghallgassam a helyzetéről szóló beszámolót, akkor sokkal jobban tudtam szeretetteljes jelenlétet és támogatást nyújtani neki.

TÖRTÉNT VALAMI?

A gyerekek ritkán vállalják fel nyíltan, hogy kirekesztik, piszkálják vagy zaklatják őket. De a viselkedésük elárulhatja, hogy valami baj van. Függetlenül attól, hogy gyermeked extrovertált (barátságos, társaságkedvelő, lelkes) vagy introvertált (félénk, csendes, elmélkedő), társas nehézségek esetén ezek az alapvető tulajdonságok eltúlzottá válhatnak. A gyerekek ilyenkor az érzelmi túlfűtöttség állapotába kerülnek, a szokásosnál gyorsabban és gyakrabban billennek ki lelki egyensúlyukból.

Az extrovertáltak szélsőséges módon viselkednek: Kiadják magukból a feszültséget. Érzelmi reakciójuk az, hogy a szokásosnál többet kötekednek, verekednek; robbanékonyabbak, zajosabbak, dühösebbek lesznek. Keményen nekifeszülnek a korlátozásoknak és a szabályoknak. Valójában azt mondják: „Tűnj el az utamból!”

Az introvertáltak magukba fordulnak: Elhidegülnek és félénkké válnak. Visszahúzódnak, még távolabb kerülnek a kapcsolatoktól, barátságtalanok és makacsok lesznek. Hajlamosak felidézni a múltbeli sérelmeket és problémákat – azokat az alkalmakat, amikor alulértékeltnek vagy láthatatlannak érezték magukat.

Változik a figyelem intenzitása: A társas stressz hatására változás észlelhető abban, ahogy gyermeked játszik; sebezhetőbbé, reaktívabbá, sértődékenyebbé válik. Koncentrációs képessége nagymértékben csökken: figyelme könnyen elterelődik, egyik tevékenységről hamar a másikra vált; soha nem koncentrál elég sokáig valamire ahhoz, hogy nagyobb előrelépést érjen el benne. Ha pedig általában inkább hajlamos belefeledkezni a feladatokba vagy projektekbe, akkor feldúlt érzelmi állapotban hiperfókuszáltság alakul ki, és rugalmatlanabbá válik, ahogy megpróbálja kizárni a külvilágot.

Az átmenetek nehezebbé válnak: A túl nagy társas nyomás alatt lévő gyerekek sokkal könnyebben kiborulnak a napi rutin váltásai során. A kisebbek például nem akarnak elmenni a vendégségből, ahol barátjukkal játszottak, és nem veszik figyelembe, hogy érzelemkitörésükkel milyen kényelmetlenséget okoznak a vendéglátó családnak. A lefekvés előtti átmenet pedig még akkor is sokkal problematikusabbá válik, ha már előtte sem volt kifejezetten egyszerű.

A viselkedési impulzusok feletti uralom: Van-e egyértelmű jel, amely megmutatja, hogy társas problémák vannak kialakulóban? A válasz: igen, mégpedig az, ha egy gyermek megpróbálja ellenőrzése alá vonni a megszokott családi élet minden aspektusát. Például uralni akarja a testvérekkel való játékot, és feldühödik, amikor a dolgok nem pontosan úgy történnek, ahogyan ő diktálná.

Hasonló kontrollproblémák léphetnek fel az étkezéssel és az alvással kapcsolatban is. Gyermekünk például egyszer csak nem hajlandó megenni olyan ételeket, amelyeket korábban szó nélkül megevett. Ragaszkodhat ahhoz, hogy maradjunk mellette, amíg el nem alszik. Ez pedig akár órákig is eltarthat, mert felgyülemlett aggodalmai ébren tartják őt.

Megpróbálhatja uralni a beszélgetéseket, és ragaszkodhat ahhoz, hogy mindig mindenben az övé legyen az utolsó szó. Előfordulhat, hogy aggódó tanárok hívnak fel azzal, hogy gyerekünk visszabeszél, és nehezen teljesít egyszerű kéréseket. Mindennek alternatívájaként az is lehetséges, hogy otthon és az iskolában egyaránt visszahúzódik a csoportos tevékenységektől, és inkább a magány viszonylagos biztonságát részesíti előnyben.

Ahogy megváltoztatjuk a gondolkodásunkat, megértjük, hogy gyermekünk nemcsak egyszerűen rosszul viselkedik vagy elszigeteli magát, hanem minden erejével megpróbál befolyásolni egy olyan világot, amely kicsúszik az irányítása alól. Amint ezt felismerjük, frusztrációnk helyébe gyorsan az együttérzés léphet; át tudjuk érezni, min megy keresztül.

Még ha gyermekünk gyakran produkál is a fentiekben leírt problémás viselkedést, feltétlenül vegyük komolyan, ha a helyzet hirtelen drámaian romlik. Ha reakciói szokatlanul intenzívek és eltúlzottak, akkor valószínűleg zaklatás, kirekesztés vagy megfélemlítés áldozata.

Anélkül, hogy érdeklődésünk oka túlságosan nyilvánvalóvá válna, próbáljunk meg információt szerezni a kialakult helyzetről. Beszéljünk a tanáraival, érdeklődjünk barátai szüleinél. Figyeljük meg, hogyan viselkedik más gyerekek között. De ami a legfontosabb, igyekezzünk közeli kapcsolatban lenni vele. Töltsünk közösen időt kedvenc tevékenységeivel. Ezzel egy olyan szeretetteljes, közös teret hozunk létre, amelyben sokkal nagyobb valószínűséggel nyílik meg előttünk, és mondja el, mi aggasztja.

A CSALÁDI HÁTORSZÁG MEGERŐSÍTÉSE

Amikor gyermekünk élete odakinn, a világban ingataggá válik, fontos, hogy az élet idebenn, a családi szférában mindig biztonságos legyen. Erős lehet a késztetés, hogy arra figyeljünk, ami az iskolában vagy annak környékén történik, de a gyerekünknek leginkább arra van szüksége, hogy a gondoskodás és szeretet pihepuha takarójába bugyoláljuk.

Egy bizonyos ponton gyermekünknek ki kell lépnie egy bonyolultabb és nagyobb elvárásokat támasztó szociális közegbe, amely nem mindig befogadó és barátságos. Ebben a könyvben számos olyan történetet találhatunk, amelyeket vele együtt végigolvasva támogathatjuk őt ezen az úton. Az összegyűjtött eszközök és stratégiák azonban sokkal hasznosabbak és hatékonyabbak lesznek, ha előbb időt és energiát fordítunk arra, hogy tudatosabb kapcsolatot alakítsunk ki gyermekünkkel.

Megismerkedtem egy házaspárral, akiknek a kilencéves gyermeke elszigeteltnek érezte magát az iskolában. Azt mondták: „A fokozott napi gondoskodás és figyelem szilárd hátországot biztosított lányunk számára. Jóval később, amikor már kamasz volt, elmondta nekünk, hogy nagyon élvezte azt az időt, amit együtt töltöttünk olyan tevékenységekkel, melyekben jólesett részt vennie abban a társas kapcsolatok szempontjából traumatikus időszakban. Ez erőt és önbizalmat adott neki, hogy szembenézzen az iskolában felmerülő kihívásokkal.”

A gyermekkel együtt végzett tevékenységeknek nem kell túl bonyolultnak vagy aprólékosan megtervezettnek lenniük. Ez a szépsége az egésznek. Amikor a dolgok rosszul mennek, és a gyermek úgy érzi, hogy kisiklott az élete, pontosan a „normális” tevékenységekre van szüksége. Menjünk vele kerékpározni vagy kirándulni. Csináljunk családi játékestet, tartsunk felolvasásokat vagy főzzünk közösen. Esetleg kezdjük el azt a lombházprojektet, amelyet egészen idáig halogattunk.

Amikor az egyik apa, akivel együtt dolgoztam, megtudta, hogy a fia, Tommy nehezen tud barátokat szerezni az új iskolájában, megkérte, hogy segítsen neki rámpát építeni a kocsifelhajtójukon Tommy BMX kerékpárjának. Annyira élvezték a közös munkát, hogy más szerkezeteket is elkezdtek építeni. Nemsokára több környékbeli gyerek is csatlakozott hozzájuk. Ezáltal nemcsak több időt töltöttek közösen olyan dolgokkal, amelyeket mindketten élveztek, de az apa közvetve új kapcsolatokat is segített kialakítani Tommynak az iskolán kívül. Az új barátságoktól fellelkesülve, magabiztossággal felvértezve sokkal könnyebben tudott aztán ismerkedni az iskolában is.

Ha több időt töltünk azzal, hogy elmélyítsük a kapcsolatunkat gyermekünkkel, ezáltal javítjuk a kedélyállapotát (és a sajátunkat is). Mert abban a pillanatban, amikor a legsebezhetőbbnek érzi magát, mindaz, amit teszünk, azt a világos, megingathatatlan üzenetet közvetíti felé, hogy: „Figyelek rád. Nagyra értékellek. És tudd, hogy nagyon szeretlek.”

ÁLLÍTSÁTOK MEG A VILÁGOT!

Olyan időket élünk, amikor hirdetők és eszközök sokasága verseng a legértékesebb árucikkért: gyermekeink figyelméért. Amikor azonban gyermekünk zaklatás célpontjává válik, fontos, hogy megnyomjuk a kikapcsológombot. Ez nemcsak az elektronikus eszközökre és a közösségimédia-felületekre vonatkozik, hanem minden olyan programra és elfoglaltságra is, amely megnehezíti és bonyolítja az életét.

Amikor egy gyerek úgy érzi, hogy kirekesztik vagy könyörtelenül heccelik, akkor az ebből fakadó stressz nem csak az élete egyetlen részére van hatással. Kicsap érzelmi partjain túlra, elárasztja élete minden szegletét. Ez a tapasztalat nem kizárólag a gyerekekre vonatkozik, hiszen mindannyian tudjuk, milyen érzés, amikor elárasztanak minket az aggodalmak. A gyerekeknek nincsenek megfelelő eszközeik ahhoz, hogy védekezzenek az érzelmi özönvíz ellen. Agyi végrehajtó funkcióik még fejlődésben vannak, így képtelenek arra, hogy néhány lépést hátrább lépve a nagyobb képet is lássák, és kontextusban gondolkozzanak.

Ahhoz, hogy segítsünk gyermekünknek feldolgozni azt, amit tapasztal, „meg kell állítanunk a világot”. Olyan teret kell teremtenünk, ahol a gyermek beszélhet, meghallgatásra találhat és vigasztalódhat. A világ megállítása nem a családi élet egészséges napi ritmusának megváltoztatását jelenti. Éppen ellenkezőleg, a gyereknek több rutinra és ismerősségre van szüksége a stresszes időszakban. Egyszerűen ki kell kapcsolnunk a számítógépet vagy el kell tennünk az okostelefont, ha a gyermekünk beszélni akar velünk. Az sem ördögtől való, ha kiveszünk egy szabadnapot, hogy a gyermekünkkel lehessünk.

Egyes szülők kikapcsolják telefonjukon az értesítéseket, és szentül megfogadják, hogy nem néznek rá a mobiljukra, amikor a gyermekük velük van. Mások úgy döntenek, hogy lefekvés előtt minden este mesét olvasnak neki. Egy apa, akinek gyors tempójú, nagy nyomással járó pénzügyi munkája volt, egyszer elhalasztott egy üzleti utat, csak hogy otthon lehessen, amíg a lánya különösen nehéz időszakon ment keresztül. „Soha nem csináltam még ilyet azelőtt – vallotta be. – De az az idő, amit vele töltöttem, és a közös bolondozás valósággal megolvasztotta a szívemet.” E hosszú, megszakítás nélkül együtt töltött hétvége alatt a lánya olyasmiket mondott el, amikről apjának addig fogalma sem volt. Eleinte csak apró utalásokat tett, majd, ahogy teltek a napok, egyre többet mesélt neki. Végül úgy döntöttek, hogy áthívják a gyerek anyját (a szülők elváltak), hogy együtt találják ki, hogyan változtathatnának a helyzeten. Hármasban konkrét tervet dolgoztak ki a kislány problémájának megoldására. „Megengedtem magamnak, hogy elhalasszam az utazásomat, és több időt töltsek a lányommal – mondta az apa. – Ez a döntés volt az eddigi legmagasabb hozamú befektetésem.”

VEGYÜNK VISSZA A TEMPÓBÓL!

Számtalan hívást kapok kétségbeesett szülőktől, akik arra panaszkodnak, hogy a heccelés és a kirekesztés milyen érzelmi terhet ró a gyermekükre. Olyan kérdéseket tesznek fel, mint például: „Tudna segíteni abban, hogy a fiunknak nagyobb önbizalma legyen a kapcsolatteremtésben?”, vagy „Miként tanítsam meg a lányomnak, hogyan álljon ki magáért?” Érthető, hogy szülőként kétségbeesetten keressük azokat az eszközöket, amelyek közvetlenül segíthetnek gyermekünk problémáinak megoldásában. Ám mielőtt eszközökről és stratégiákról beszélnék, mindig azt mondom: először azt kell feltárni, milyen tempóban éli a család az életét, hogy lássuk, nem kellene-e egy kicsit visszavenni belőle. (Lásd: Engem az élet zaklat: Sophie története című fejezet.)

Nincs sok értelme még több vizet önteni egy olyan pohárba, amely már így is majdnem túlcsordult. Persze, előállhatunk a józan észen alapuló stratégiákkal, amelyek enyhíthetik a helyzetet, de ha a gyermek élete túl gyors tempóban zajlik – ha túl sok a tevékenység és túl kevés az idő a nyomás csökkentéséhez –, akkor ez a taktika nem fog működni. Minden erőfeszítés hiábavaló lesz, és ettől a gyermek még reménytelenebbnek érezheti a helyzetét. Felmerül a kérdés: azzal akarjuk-e tölteni az időnket, hogy felmossuk, ami túlcsordul, vagy egyszerűen elzárjuk a csapot?

Egyszerűbb gyermekkor ([ford. Király Juli és Hűvös András] [Budapest]: Kulcslyuk K., cop. 2013.*) című könyvem részletes stratégiákat tartalmaz arra nézve, hogyan vehetünk vissza a családi élet túlpörgött tempójából. Most röviden három stratégiát vázolok fel, amelyek segítenek javítani gyermeked érzelmi rugalmasságát, hogy hatékonyan tudja kezelni a kötekedés, a kirekesztés vagy a zaklatás okozta stresszt.

1. Törekedjünk a kiszámíthatóbb mindennapokra

A gyermek iskolai életében az átmenetek (érkezés, távozás, osztályváltások) és a szünetek azok az időszakok, amikor a legnagyobb a valószínűsége a heccelés, a zaklatás és más társas konfrontációk előfordulásának. Szintén ezek azok az időszakok, amelyekben a legnagyobb a változékonyság és a társas kapcsolatok kiszámíthatatlansága. A szülők viszonylag keveset tehetnek az ellen, ami az iskola falai között zajlik, ezt az instabilitást azonban ellensúlyozhatják azzal, ha extra erőfeszítéseket tesznek azért, hogy az otthoni élet a lehető legbiztonságosabb és legkiszámíthatóbb legyen. Fontos betartani a napi rutint, amely biztosítja, hogy „mikor” történnek bizonyos dolgok, és a kis rituálékat, amelyek a „hogyant” teszik hozzá mindehhez. Ez biztonságérzetet teremt, és lehetővé teszi, hogy a gyermek idegrendszere pihenjen és regenerálódjon. Ennek fontosságát nem lehet túlbecsülni.

2. Vegyünk vissza az iskola utáni és hétvégi tevékenységekből

A társas kapcsolataival küszködő gyereknek több időre van szüksége az alkalmazkodáshoz. Ha csökkentjük az iskola utáni programok és a hétvégi tevékenységek számát, amelyekben részt vesz, az nagyban segíthet enyhíteni a szorongását. Természetesen nem szabad mindent megszüntetni. Jó, ha gyermekünk továbbra is részt vesz azokban a programokban, amelyek növelik az önbecsülését, de nagyrészt inkább a családi tevékenységekre koncentráljunk (például a játékokra, túrákra és otthonközpontú projektekre), mert ezek nyugtató hatásúak lehetnek. Ha gyermekünk hozzászokott a gyors tempójú élethez, kezdetben panaszkodhat arra, hogy unatkozik. Az unalom azonban ajándék is lehet. Ha azt tapasztalja, hogy nincs semmi dolga, keresni fogja a tevékenységeket, és ez a cselekvés iránti igény ráveszi őt arra, hogy innovatívabb és kreatívabb legyen. Pontosan arra van szüksége, hogy biztonságos és pihentető tevékenységben vegyen részt idebenn (otthon), amikor odakinn (az iskolában) nem bánnak jól vele, vagy túl nagy a társas kapcsolatok okozta nyomás.

3. Szűrjük meg a felnőtteknek szóló információkat

Ügyeljünk rá, hogy megválogassuk, amit a gyerek előtt mondunk, különösen akkor, ha zaklatják vagy kirekesztik őt. Gyermekünk azt akarja, hogy elismerjük azokat a nehézségeket, amelyeken keresztülmegy, és lehet, hogy önszántából beszél nekünk ezekről. Fontos azonban, hogy mi magunk ne hozzuk fel újra és újra ezt a témát. Valahányszor ezekről a stresszes helyzetekről beszélünk, gyermekünk érzelmileg újra átéli azokat, aminek következményeként ismét megemelkedik az adrenalin- és kortizolszintje („üss vagy fuss” hormon). Azt akarjuk, hogy az otthonunk olyan menedék legyen, ahova a gyerek támogatásért fordulhat és fellélegezhet. Próbáljunk meg tehát könnyed és vidám légkört fenntartani otthon. Időről időre tudatosíthatjuk a gyermekben, hogy bármikor beszélhet velünk, amiről csak akar, például, hogy mi van vele, mi aggasztja, de semmiképpen se mutassuk ki, mennyire aggódunk amiatt, hogy problémái vannak társas kapcsolataiban.

NE ÍTÉLKEZZÜNK!

Amikor gyermekünk feltárja előttünk a világát, empátiával és tisztelettel viszonyuljunk hozzá. Ha rögtön megjegyzéseket teszünk, tanácsokat adunk és ítéleteket mondunk, csak még inkább összezavarodik. Jobb, ha megnyugtatjuk, megerősítjük abban, hogy ami vele történt, az nem oké, és felajánljuk a segítségünket, hogy kitaláljuk, hogyan lehetne kezelni a problémát. Fontos azonban, hogy tartózkodjunk a többi érintett gyereket illető negatív megjegyzésektől. Ha elítéljük azokat, akik minket elítélnek, az olyan toxikus kört teremt, melyet aligha szeretnénk modellezni gyermekünk számára.

Más gyerekek és családjaik

Egyáltalán nem segít, ha durva hangnemben beszélünk a kirekesztés elkövetőiről, pláne, ha démonizáljuk őket. Bár ez ellentmondásosnak tűnhet, a gyerekek gyakran aggódnak amiatt, hogy szüleik utálják azokat a társaikat, akik kirekesztik őket. Lehet, hogy titokban abban reménykednek, hamarosan eljön a nap, amikor ezek a gyerekek mégis befogadják őket. Ha ez bekövetkezik, nem szeretnék olyan helyzetben találni magukat, hogy a szüleik nem kedvelik újdonsült barátaikat.

Csak további nehézség forrása lehet, ha gyermekünk szörnyetegként kezd az őt zaklató társaira tekinteni. Ez még félelmetesebbé és kilátástalanabbá teszi a helyzetet. Más szóval inkább segítenünk kell neki abban, hogy az érzelmek labirintusa helyett rátaláljon a kivezető útra.

Az is csábító lehet, hogy – gyermekünk védelmére irányuló igyekezetünkben – élesen kritizáljuk az elkövetők családját, de ne feledkezzünk meg arról, hogy azokról a családokról csupán másodkézből származó információink vagy feltételezéseink vannak. De még ha biztosak is vagyunk abban, hogy véleményünk megalapozott és pontos, annak kifejezése sem segít abban, hogy a gyermekünk nagyobb biztonságban érezze magát.

Az iskola

Ez nehéz kérdés. Az iskolára bízzuk gyermekünket, és bízunk abban, hogy ott biztonságot nyújtanak számára. Ezért, ha a dolgok rosszra fordulnak, hajlamosak vagyunk hevesen reagálni. Csalódottság, szorongás, sebezhetőség és harag mérgező érzelmi elegyétől szenvedünk.

Haragunk nem más, mint az érzelmi egyensúlyhiány helyreállítására tett próbálkozás. Ugyanúgy, ahogy hajlamosak vagyunk kiabálni, amikor úgy érezzük, hogy nem hallanak meg minket, gyakran ostorozunk másokat, amikor megbántva érezzük magunkat. Amikor úgy érezzük, hogy egy intézmény (az iskola) figyelmen kívül hagyja aggodalmainkat, és nem foglalkozik azzal, hogy gyermekünket ott bántják, akkor bizony meglehetősen frusztráltak, sőt dühösek lehetünk. Ám ilyen helyzetben is törekednünk kell arra – még ha nehéz is –, hogy megőrizzük érzelmi egyensúlyunkat. Egyrészt igazságot akarunk, másrészt ügyelnünk kell rá, hogy csak még jobban megijesztjük gyermekünket, ha dühünkben őrjöngünk, és egy tanár vagy az egész iskola ellen fordulunk.

Egyetlen tanár vagy iskolai adminisztratív dolgozó sincs, aki a pénz vagy a hírnév miatt választotta volna ezt a hivatást. A pedagógusok túlnyomó többsége őszintén törődik a gyerekekkel, akiket tanít, és igyekszik biztosítani, hogy az osztálytermek a kapcsolatok szempontjából biztonságos helyek legyenek. Többségük az is. A problémák jellemzően iskolabuszon, folyosón, mosdókban, öltözőkben és természetesen a szünetek alatt fordulnak elő.

Emiatt jobb, ha vádaskodás helyett érdeklődéssel közelítünk a pedagógusokhoz. Valóban helyes, ha megosztjuk velük az álláspontunkat, de a tanároknak nagy valószínűséggel megvan a saját nézőpontjuk és véleményük is a dolgokról. Számtalan szülő-tanár találkozón vettem részt, amelyre rányomta a bélyegét az a mögöttes feszültség, hogy kinek a története fedi a valóságot; mindkét fél meg volt győződve arról, hogy a másik rosszul látja a helyzetet. Gyakran kérek egy kis szünetet, amíg felszínre hozzuk ezt a dinamikát azzal, hogy azt mondjuk a szülőnek vagy gondviselőnek: „Senki sem ismeri olyan jól a gyermekét a családi környezetében, mint ön”, a pedagógusnak pedig azt, hogy „Senki sem ismeri olyan jól ezt a gyermeket az osztálytermi környezetben, mint ön.” Aztán mindkettőjüknek: „Együttműködve hatékonyan kidolgozhatnák, hogyan lehet kezelni azokat a köztes tereket, ahol a probléma felmerül.”

Kötelességemnek érzem, hogy hozzátegyem: bár ritkán fordul elő, tudomásom van olyan esetekről, amikor a tanár viselkedése volt lekicsinylő és zaklató. Ha ez felmerül, a szülőknek joguk van kifejezni aggályaikat, és ragaszkodhatnak az alapos kivizsgáláshoz. Ennek első lépése az, hogy tájékoztatják mind az érintett tanárt, mind az iskolavezetést. Ettől függetlenül az érdeklődő vs. vádló elv továbbra is érvényes, és segít abban, hogy kiegyensúlyozottak maradjunk, illetve figyelmesebben hallgassanak meg minket azok, akikhez segítségért fordulunk.

NEVEZZÜK NEVÉN

Ahogy mind jobban megértem a társas konfliktusok valódi dinamikáját, egyre ritkábban használom a zaklatás és zaklató (bullying, bully) kifejezéseket. A legtöbb gyerek, akivel dolgozom, inkább a piszkálás kifejezést használja. A zaklatás erősen terhelt szó, ezért – hacsak valóban nem annyira súlyos a helyzet – a gyerekek inkább kerülik a használatát, illetve előfordulhat, hogy akkor mondják, ha a felnőttektől már többször is hallották ezt a kifejezést. Amikor viszont felnőttekkel beszélek, szívesebben használom a kirekesztés vagy a túlkontrolláló viselkedés kifejezést. Ezzel nem alábecsülni akarom a jelenség kártékony természetét, fontos azonban, hogy konkrétabban fogalmazzunk a mögöttes háttérrel kapcsolatban, és utaljunk a kötekedő gyermek motivációjára is.

A túlkontrolláló gyerekek hatalmat akarnak, amit különféle módokon igyekeznek elérni. Például megpróbálják tönkretenni az iskolai tanórákat, rendszeresen magukra vonják a figyelmet, megpróbálnak uralkodni szüleiken és családtagjaikon. (Lásd az Igazmondás és árulkodás: Emma története című fejezetet.)

A túlzott irányításra törekvők is megérdemlik, hogy megértsük őket. A túlkontrolláló kifejezés használata lehetővé teszi számunkra, hogy különbséget tegyünk a gyerek és a viselkedése között. Amikor hátrább lépünk egyet az ítélkezéstől, akkor elkezdünk arra figyelni, ami fontos: így lehet rájönni, miért akar valaki valamit túlzottan irányítani. Ha a végső cél az, hogy minden érintett gyerek kilépjen az egészségtelen dinamikából, előbb meg kell értenünk, mi áll ezeknek a viselkedési mintáknak a hátterében.

Ha a tanárok vagy az iskolai tanácsadók a túlkontrolláló kifejezést használják, kevésbé valószínű, hogy tagadással vagy védekezéssel találják szembe magukat, amikor olyan gyermek szülőjével beszélnek, aki ezeknek a helyzeteknek a központi alakja. Sőt, így nagyobb valószínűséggel képesek együtt dolgozni egy olyan terven, amely a határok kijelöléséről és tiszteletben tartásáról szól. Tanácsadói gyakorlatom során sok irányvesztett gyermeket láttam, akik túl erősen ragaszkodtak megszokott életükhöz, mert így próbálták fenntartani a környezetük feletti kontrollt. Amikor felidéztük és elemeztük, mi az, ami érzelmileg túlterhelte őket, elkezdtek megnyugodni és megnyílni.

Néhány példa a túlkontrolláló magatartás hatékony támogatási stratégiáira gyerekek esetében:

- Segítsünk a tanulásban.

- Csökkentsük a házi feladatok mennyiségét.

- Törekedjünk rutinok kialakítására és növeljük a mindennapok kiszámíthatóságát.

- Iktassuk ki az erőszakos videójátékokat.

- Csökkentsük a képernyőidőt.

- Lassítsuk le a napi ritmust azáltal, hogy csökkentjük az iskola utáni kötelezettségek számát.

- Gondosan tervezzük meg az óraközi szüneteket, és vonjunk be diáksegítőket a felsőbb osztályokból, hogy támogassák az egészségesebb játékot és a jobb kortárskapcsolatokat.

Ritkán utalok „áldozatként” azokra a gyerekekre, akiket heccelnek vagy kirekesztenek. Ez a kifejezés azt sugallja, hogy passzívak, és valamilyen módon hibáztathatók azért, hogy „zaklatták” őket. Én inkább a „célba vett” vagy „kirekesztett” szavakat használom. A kirekesztett gyermek „dehumanizált”. Bár ez nem egy olyan szó, amely könnyen beilleszthető a gyerekekkel folytatott beszélgetésbe, igazsága tagadhatatlan, és meghatározhatja gondolkodásunkat. A bántalmazók a kirekesztett vagy célba vett gyerekek emberi mivoltát vonják kétségbe. Tudattalan szokássá válhat egy gyermekcsoport számára, hogy a marginalizált gyerekeket kevesebbnek, érdemtelennek és végső soron kevésbé emberinek lássa, mint saját csoportját. Nyilvánvaló, hogy pedagógusként és szülőként a mi felelősségünk, hogy segítsünk gyermekeinknek meglátni az emberséget mindenkiben.

Gyermekeink társas kapcsolati válságának minden fájdalmában és bonyolultságában is mindenekelőtt ragaszkodnunk kell ahhoz az alapelvhez, hogy minden érintettnek joga van ahhoz, hogy meghallgassák és emberként bánjanak vele. A következő állításom nyilvánvalónak, sőt akár még magasztosnak vagy filozofikusnak is tűnhet, de ha gyermekeddel együtt végigolvasod a könyv második részének történeteit, akkor ő is érezni kezdi majd, hogy nincs egyedül, hogy van remény, és ő is úgy értékes, ahogy van.

2. A VALAKIHEZ TARTOZÁS NEM ALAPVETŐ JOG, HANEM FOLYAMAT

Mindenki azt szeretné, hogy a gyermeke boldog, kedves és erős legyen. Iskolába járatjuk, nyári táborba küldjük, vagy a barátokkal szervezünk programot neki, remélve, hogy társai szívesen látják, és jól fogja érezni magát velük. Boldogsága attól függ, hogy befogadják-e a csoportba. Szeretnénk, hogy gyermekünk azt érezze, tartozik valahova, ahol a többiek figyelembe veszik a mondanivalóját, értékelik a humorát, és minden furcsaságával együtt olyannak fogadják el, amilyen.

Teljesen érthető, hogy szülőként az a célunk, hogy gyermekünk beilleszkedjen egy együttérző, elfogadó világba. Ha azonban azt akarjuk (sőt: elvárjuk), hogy állandó elfogadásban és harmóniában éljen, azzal akaratlanul is nehézségeket okozhatunk. A problémákkal való szembesülés és azok megoldása során a gyerekek sokkal többet tapasztalnak és fejlődnek. Ez minden tanulás alapja. Ha megpróbáljuk megvédeni gyermekeinket a barátokkal és osztálytársakkal való kapcsolatok nehézségeitől, vagy ha ezeket kizárólag eredmény nélküli, negatív tapasztalatoknak tekintjük, azzal azt kockáztatjuk, hogy az érzelmi intelligenciájuk fejlődéséhez szükséges alapvető építőköveket vesszük el tőlük.

Egy dél-afrikai beavatási szertartáson tanúja voltam, mekkora feszültség van az elfogadás iránti vágy és az élettel járó elkerülhetetlen küzdelmekkel való szembenézés között.

A beavatási rítus öt egymást követő lépésből állt:

1. Elkülönülés

A fiatalokat először egy távoli területre vitték, ahol megtapasztalták, milyen egy hétig egyedül élni.

2. Kitartás

Ezután egy hosszú, fáradságos, nehéz út következett, amelynek során meg kellett tanulniuk együttműködni egymással.

3. Kizökkentés a megszokottból

Ezután következett a felkészülés kihívásokkal teli időszaka. Éjszaka a szertartásra gyakoroltak, nappal aludtak, és böjtölniük kellett (csak vizet ihattak).

4. Változás

Amikor minden készen állt, megkezdődött a felnőtté avatási szertartás. A beavatandó fiatalok két napon és két éjszakán át szakrális táncokban vettek részt. Mindegyikük megkapta „szellemnevét” és valami ajándékot, például egy fejős kecskét és egy kis helyet, ahol saját karámot építhetett az állatnak. Ez azt jelentette, hogy ezek az új lehetőségek és felelősségek most már az életük részét képezték.

5. Befogadás

Végül a fiatal férfiakat egy boltíven vezették át, amelyet áldozati állat vérével festettek meg. A másik oldalon díszes szövött övet kaptak, amely azt szimbolizálta, hogy befogadták őket a felnőttek közösségébe. Ettől fogva jogosultak voltak rá, hogy részt vegyenek a kizárólag felnőtteknek szóló törzsi összejöveteleken, és a közösség fiatalabb tagjaiként a döntéshozatalban is részt vállalhattak. Ezután kérhették a csoport védelmét is, ha szükségük volt rá.

Míg a felnőtté válási ceremóniák kultúránként és nemenként változnak, a beavatás jellemzően erre az öt szakaszra vagy ezekhez nagyon hasonló szakaszokra tagolható. 1983-ban, amikor Délkelet-Ázsiában ilyen történetek után kutattam, részt vettem a Ngraja Swala nevű hagyományos női felnőtté válási ceremónia nyilvános részén. A szerencse úgy hozta, hogy egy kis családi panzióban szálltam meg, közel ahhoz a helyhez, ahol a beavatási szertartáson részt vevő lányok csoportja tartózkodott. A panzió tulajdonosa történetesen a nők tanácsának központi alakja volt, akinek feladatai közé tartozott, hogy felkészítse a lányokat a szertartásra. Minden este, miután részt vett a rituálékon, visszatért a panzió konyhájába, hogy ételt készítsen családjának és a vendégeknek. Odaültem a konyhapulthoz, segítettem neki zöldségeket aprítani, és a hagyományaikról kérdeztem. Mivel férfi vagyok, a szertartások többségén nem vehettem részt, de háziasszonyom általános képet festett nekem arról, hogy az ő kultúrájukban mit tanítottak a lányoknak számtalan generáció felnőtté válási szertartásain.

Miután meghallgattam, rájöttem, hogy bár a szertartások kultúránként és nemenként különböznek, a beavatási rítusok egyetemes szakaszai szinte mindig megfigyelhetők. A folyamat középpontjában az áll, amit a szociálantropológusok liminalitásnak, ritualizált „köztes” állapotnak vagy „a megszokottból való kizökkentésnek” neveznek, ezen a gyermeknek keresztül kell mennie, mielőtt fiatal felnőttként befogadnák a közösségbe. Bár Bali szigeti vendéglátómnak nem volt szabad részletekbe bocsátkoznia a szent női rituálét illetően, nagy vonalakban leírta a folyamatot, amely az alábbi három szakaszból áll:

- Preliminális, azaz előkészítő szakasz

- Liminális, azaz dezorientációs szakasz

- Posztliminális, azaz a felnőtt közösségbe való átlépés szakasza

A Ngraja Swala szertartás nyilvános része, amelyen az egész faluval együtt részt vettem, rituális posztliminális ünnepség volt, ahol a frissen beavatott fiatal nőket üdvözölték a felnőtt közösség szabad és felelős tagjai között. Ezen az örömteli és színes eseményen a ruházat, a hajfonat és a tánc minden részlete fontos szimbolikus jelentést hordozott.

Ami leginkább megfogott az általam tanulmányozott ősi beavatási szertartásokban – melyek csúcspontja kivétel nélkül a fiatalok befogadása volt –, hogy nemtől függetlenül mindegyikben megtalálható egy hosszú és kitartást igénylő, fáradságos folyamat.

Mi a jelentősége az ilyen beavatásnak a nyugati világ gazdag gyermekei számára? Egyetemes igazság, hogy a felnőtté válás – bárhol éljünk a világban – magában foglalja azt az öt lépést, amelynek az afrikai felnőtté avatási rituálékon tanúja voltam. Bár a nyugati világban manapság csak kevés gyermek esik át ilyen beavatási rítusokon, társas kapcsolataik között lavírozva megtapasztalják a beavatás intenzitását.

Minél többet gondolkodtam ezen, annál jobban látom a közvetlen párhuzamokat a hagyományos törzsi gyakorlat, valamint aközött, amin gyermekeink társas problémamegoldásaik során napjainkban keresztülmennek. Eljutottam oda, hogy ezeket az intenzív kapcsolatokat gyermekeink társas beavatási rítusának látom.

A beavatás arról szól, hogy az ember a saját lábára áll, és attól kezdve más módon kapcsolódik csoportjához vagy közösségéhez. Ez kulcsfontosságú része annak, hogy felfedezze és definiálja önmagát. Ezt évszázadokon át hivatalos ceremóniák és az azokat megelőző előkészületek fejezték ki. Bár ez néhány családban és kultúrában még mindig központi helyet foglal el, az intenzív társas kapcsolatok megélésén keresztül minden gyereknek hasonló lehetősége van a tapasztalatszerzésre és fejlődésre.

A konfliktus ennek a dinamikának az egyik legerősebb tapasztalata. Ha segítünk gyermekeinknek megtanulni, hogyan kezeljék ezeket a kínos vagy fájdalmas helyzeteket, támogatjuk őket abban, hogy megerősödjenek, és reziliens, önálló fiatalok legyenek.

Íme, egy rövid áttekintés.

Izoláció (elvonulás): Ha gyermekednek problémái vannak a barátaival, osztálytársaival vagy új iskolába megy, nagyon magányosnak érezheti magát, és lehet, hogy nehezen birkózik meg az új helyzettel.

Nehézség legyőzése (kitartás): Ha kihagyják valamiből, úgy érezheti, hogy ennek soha nem lesz vége. Segítségre és támogatásra van szüksége ahhoz, hogy „kitartson” egy ilyen helyzetben, túllépjen a kirekesztésen, és megtalálja a módját, hogy a szülőkkel és a társakkal megoldja a problémákat, majd visszatérhessen a csoportba.

Dezorientáció (kizökkenés a megszokottból): A világ a feje tetejére állhat, amikor rosszul mennek a dolgok a barátokkal, osztálytársakkal vagy csapattársakkal, akikre gyermeked addig támaszkodott. Előfordulhat, hogy nehezen igazodik ki a helyzeten, és nyomorultul érzi magát.

Az új én (változás): Ahhoz, hogy túljusson egy problémán, ami megrázkódtatást okozott neki, az élet gyakran megköveteli, hogy a gyermek mélyen magába nézve új képességeket fedezzen fel. Úgy épülhet fel ebből a szociális lázból, hogy a támogatásoddal megerősíti érzelmi immunrendszerét, ennek során pedig változik, és felnő.

Befogadás (valahova tartozás): Mindazok után, amin a gyermek keresztülment, gyakran van egy olyan időszak, amikor valóban újra beilleszkedik a többiek közé, a mindennapi élet eseményeibe. Ez lehet egy másik baráti társaság, vagy éppen ugyanaz, csak másképp. Az élet biztonságos, szórakoztató, és megbízhatóan történnek a dolgok, egészen addig, amíg a helyzet meg nem változik… Összeveszik a barátaival, és az egész folyamat kezdődik elölről.

A valahova tartozás csak a folyamat egyik aspektusa, és nem tarthat örökké, mert a kapcsolatok egyszerűen nem így működnek. Folyamatos elvárás velünk szemben, hogy alkalmazkodjunk, tanuljunk és változzunk. Nagyon kevés barátság marad pontosan ugyanolyan anélkül, hogy unalmassá válna vagy elhalványulna.

A barátságok akkor a legjobbak, ha az érdeklődés egy csipetnyi fűszerével keverednek, ha van bennük egy pici só, hogy kiemelje az ízeket, és persze egy teáskanál méz, hogy édesek legyenek.

A vének

De hol vannak a modern kor vénei a mi közösségeinkben? Hiszen ők azok, akik gondosan irányítják a fiatalokat az olyan hagyományos felnőtté válási rítusokban, mint amilyet én is láttam. Az öregek ápolják a törzs hagyományait, és együtt dolgoznak a gyermekek érdekében. Természetesen a válasz bennünk rejlik. Nem vagyok biztos abban, hogy ez jó vagy rossz hír. Talán mindkettő egyszerre, az azonban tagadhatatlan, hogy mi vagyunk társadalmunk vénei. Tanárként, edzőként, a tágabb család tagjaiként és mindenekelőtt szülőként közbeléphetünk, és segíthetünk gyermekeinknek átjutni a társadalom beavatási rítusain.