A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Shatter Me

HarperCollins Publishers, New York

Fordította: Bozai Ágota

A könyvet tervezte: Kühne Andrea

Copyright © 2011 by Tahereh Mafi

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2013, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ISBN 978-615-110-058-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Szüleimnek és férjemnek, mert amikor azt mondtam, hogy meg akarom érinteni a Holdat, megfogtátok a kezemet, magatokhoz öleltetek, és megtanítottatok repülni.

„Két út vitt át a fák sűrűjén,
S a ritkábban járt lett az enyém,
A különbség ebben állt csupán.”

ROBERT FROST: A nem járt út
(Hárs Ernő fordítása)

Egy

264 napja vagyok bezárva.

Nincs másom, csak egy törött toll és a számok a fejemben; ezek jelentik számomra a társaságot. 1 ablak. 4 fal. Másfél négyzetméternyi hely. 26 betű egy olyan nyelv ábécéjében, amelyet 264 napi elszigeteltségben nem beszéltem.

6336 óra telt el azóta, hogy legutóbb emberi lényt érintettem.

– Cellatársat Szobatársat kapsz – mondták nekem.

– Reméljük, hogy itt rohadsz el. A jó magaviseletedért – mondták nekem.

– Ugyanolyan pszichopata, mint te. Nem kell magányosnak lenned – mondták nekem.

Ezek a Regeneráció talpnyalói. Ez a kezdeményezés elvileg arra jött létre, hogy haldokló társadalmunkon segítsen. Ezek ragadtak ki a szüleim otthonából és zártak elmegyógyintézetbe valamiért, amiről én egyáltalán nem tehettem. Senkit sem érdekelt, hogy én sem tudtam, mire vagyok képes. Hogy nem tudtam, mit csinálok.

Fogalmam sincs, hol vagyok.

Csak azt tudom, hogy valaki fehér furgonban hozott ide, és ez a valaki 6 órát és 37 percet vezetett, hogy ide hozzon engem. Tudom, hogy az ülésemhez voltam bilincselve. Tudom, hogy le is szíjaztak. Tudom, hogy a szüleim annyira sem törődtek velem, amikor elvittek, hogy elbúcsúzzanak. Tudom, hogy nem sírtam, amikor elvittek.

Tudom, hogy mindennap leszakad az ég.

A Nap belecsobban az óceánba, barnát, vöröset, sárgát és narancsszínt fröccsent az ablakomon kívüli világba. Száz különböző ágról milliónyi levél mártózik a szélbe, rezeg a repülés hamis ígéretével. Az erős légáram elkapja fonnyadt szárnyaikat, de nem repülnek, a szél csak lenyomja őket a feledés talajára, ahol rájuk taposnak a járőröző katonák.

A tudósok azt mondják, nincs olyan sok fa, mint régebben. Azt mondják, a világunk valaha zöld volt. A felhők fehérek. A Nap mindig olyan fényt adott, ami jó volt. De erről a világról nekem csak nagyon halvány emlékeim vannak. Nem sokra emlékszem azelőttről. Most csak arra a létre emlékszem, amit én kaptam. EZ csak árnyéka annak, ami volt.

A kis ablaktáblához nyomom a tenyeremet, ismerős ölelésnek érzem a sík hideget. Az is, én is egyedül vagyunk, az is, én is csak úgy létezünk, hogy valaminek a hiánya vagyunk.

Megragadom majdnem haszontalan tollamat; nagyon kevés benne a tinta, megtanultam takarékoskodni vele, mindennap csak egy bizonyos mennyiséget használhatok el. Bámulom. Aztán meggondolom magam. Már nem akarom leírni a dolgokat, túl nagy fáradság lenne. Lehet, jó is, hogy cellatársat kapok. Ha emberi lényhez beszélhetek, talán könnyebb lesz minden. Gyakorlom a hangomat; régen nem használtam, ismerős szavakat formálok, amiktől a szám már elszokott. Egész nap gyakorolok.

Meglep, hogy emlékszem, hogyan kell beszélni.

Gömbbé gyűröm és falhoz csapom a kis noteszomat. Felülök a vászonhuzatú rugókon, amit fekhelyül jelöltek ki számomra. Várok. Előre-hátra ringatózom, és várok.

Túl sokáig várok, és elalszom.

Amikor kinyitom a szememet, két szemet, két ajkat, két fület, két szemöldököt látok.

Elfojtom a sikolyt, elfojtom a késztetést, hogy kitörjek a végtagjaimat görcsbe rántó, bénító félelem elől.

– Hiszen te… te f…

– Te meg lány – mondja, és összevonja a szemöldökét. Elhajol az arcomtól. Elhúzza a száját, de nem mosolyog. Legszívesebben elsírnám magamat; tekintetem kétségbeesett, rémült, az ajtóhoz ugrok, amit annyiszor próbáltam már kinyitni, hogy megszámolni sem tudom. Egy fiúval zártak össze.

Szent isten!

Meg akarnak ölni!

Szándékosan csinálták.

Hogy fájdalmat okozzanak, hogy kínozzanak, hogy soha többé ne tudjak aludni éjszaka. A karja könyékig tetoválva van. A szemöldökéből hiányzik a piercing, elkobozhatták tőle. Sötétkék szem, sötétbarna haj, erős áll, erős, izmos test. Nagyon jó pasi. Veszélyes. Borzasztó. Szörnyű.

Nevet, én pedig leesem az ágyról, és egy sarokba húzódok.

Felkapja a lapos párnát a pótágyról, amit ma délelőtt löktek be az addig üres helyre; a keskeny matrac, a kopott takaró a fél testére sem elég. Az ágyamra néz. Az ágyára néz.

Egy kézzel tolja össze. A lábával tolja a két fémkeretet az ő szobafelére. Elterül a két matracon, elveszi a párnámat, felrázza, a nyaka alá gyűri. Remegni kezdek. Ajkamba harapok, és egy sötét sarokba akarok bújni.

Ellopta az ágyamat, a takarómat, a párnámat.

Nekem nem maradt semmi, csak a padló.

Még mindig nincs semmim, csak a padló.

Sosem fogom visszatámadni, mert túl rémült vagyok, túl bénult, túl paranoiás.

– Szóval… mi is vagy? Őrült? Azért vagy itt?

Nem vagyok őrült.

Felemelkedik, de csak annyira, hogy lássa az arcomat. Megint nevet.

– Nem bántalak.

Hinni akarok neki. Nem hiszek neki.

– Hogy hívnak? – kérdezi.

Semmi közöd hozzá. Hogy hívnak?

Hallom ideges szusszanását. Hallom, hogy a fal felé fordul az ágyon, aminek a fele az enyém volt. Egész éjjel virrasztok. Térdem az államhoz felhúzva, szorosan ölelem jelentéktelen testemet, hosszú hajam a függöny közöttünk.

Nem fogok aludni.

Nem tudok aludni.

Nem akarom azokat a sikolyokat hallani megint.

Kettő

Reggel esőszag van.

A helyiség a nedves kő, bolygatott föld szagától nehéz; a levegő nedves, talajszagú. Mélyet lélegzek, lábujjhegyen az ablakhoz megyek, orromat a hideg felülethez nyomom. Érzem, hogy leheletem páraréteget hagy az üvegen. Behunyom a szememet, hallgatom a szélen átható halk dobogást. Csak az esőcseppek emlékeztetnek arra, hogy a felhőknek szívverése van. De nekem is.

Mindig csodáltam az esőcseppeket.

Csodálom, hogy mindig lefelé esnek, megbotlanak saját lábukban, elfelejtenek ejtőernyőt venni, és csak úgy leugranak az égből a bizonytalan cél felé. Ez olyan, mint amikor az ember kiüríti a zsebeit a földre, és nem igazán érdekli, hova esnek a tárgyak, mintha nem érdekelné, hogy az esőcseppek szétloccsannak, ha földet érnek, hogy ami a padlóra esik, széthullik, hogy az emberek átkozzák a napot, amikor a cseppek kopogni mernek az ajtóikon.

Esőcsepp vagyok.

A szüleim kiürítettek a zsebükből engem, és hagyták, hogy elpárologjak a betonlapon.

Az ablak beszédes; elmondja nekem, hogy nem messze hegyek vannak, és határozottan valami víz közelében vagyunk, bár manapság minden vízközeli. Csak azt nem tudom, melyik oldalon vagyunk. Melyik irányba nézünk. Hunyorgok a kora reggeli fényben. Olyan ez, mint a hanyag szülő, aki csak félig ismeri a gyerekét. Sosem látja be, hogy távolléte megváltoztatja az embert. Mennyire mások vagyunk a sötétben!

Hirtelen mocorgás támad, ami azt jelenti, hogy a cellatársam felébredt.

Megpördülök, mintha megint étellopáson értek volna. Ez csak egyszer fordult elő, és a szüleim nem hittek nekem, amikor azt mondtam, nem én voltam. Azt mondtam, csak az utcasarok környékén élő kóbor macskákat akartam megmenteni, de nem hitték, hogy lenne bennem annyi emberség, hogy a macskákkal törődjek.

Olyasmiről Olyasvalakiről, mint én, ezt nem tudták elhinni. Persze sosem hittek nekem. Pontosan ezért vagyok itt.

A cellatársam engem néz.

Ruhástól aludt el. Tengerészkék póló van rajta és térdig érő fekete csizmába gyűrt khakiszínű vászonnadrág.

Az én végtagjaimat élettelen pamut fedi, arcom rózsapiros.

Tekintete testem körvonalait pásztázza végig, a lassú mozgástól a szívem vadul kalapál. Arcomról mintha piros rózsaszirmok hullanának, testem körül potyognak alá, betakarnak, vékony réteget húznak rám, ami mintha bátorsághiányt okozna.

Ne nézz rám így, akarom mondani neki.

Ne érints a tekinteteddel, és tartsd a kezed szorosan magad mellett, kérlek, kérlek, kérlek…

– Hogy hívnak?

Feje billenése kettészeli a gravitációt.

Függök a pillanatban. Pislogok, visszatartom a levegőt. A tüdőm zárt palack.

Megmoccan, a szemem ezer darabra bomlik, látásom pattog a szobában, milliónyi képet rögzít, milliónyi időpillanatot. Idővel halványuló képek, megfagyott gondolatok lebegnek ingatagon a holt térben, emlékek vihara söpör át a lelkemen. Emlékeztet valakire, akit ismertem. Egy éles lélegzetvétel, és visszadöbbenek a valóságba.

Itt a vége az álmodozásnak.

– Miért vagy itt? – kérdezem a betonfal repedéseit. A 4 falon 14 repedés, ezernyi szürke árnyalat. A padló, a mennyezet: ugyanaz a kődarab. A szánalmasan összetákolt ágykeretet régi vízcsövekből hegesztették össze. A kis, négyzetes ablak: az üveg túl vastag ahhoz, hogy be lehessen törni. Reményem kimerül. Szemem képtelen fókuszálni, fáj. Ujjam tétován csúszkál a hideg padló repedésén.

Ott ülök a padlón, ahol jégszag van, fémszag és mocsok. A cellatársam velem szemben ül, lábát maga alá húzva, csizmája egy kicsit túl fényes ehhez a helyhez.

– Te félsz tőlem.

A hangja alaktalan.

Ujjaim valahogy ökölbe szorulnak.

– Attól tartok, tévedsz.

Lehet, hogy hazudok, de neki ehhez semmi köze.

Felhorkan, a hang köztünk visszhangzik a holt levegőben. Nem emelem fel a fejemet. Áthatón néz rám, de látom, és nem nézek a szemébe. Megízlelem az állott, elhasznált oxigént, és felsóhajtok. Torkomat valami ismerős érzés szorítja el, valami, amit megtanultam már lenyelni.

Két kopogás az ajtón. Ez visszarántja érzelmeimet a valóba.

A fiú rögtön felugrik.

– Senki sincs itt – mondom neki. – Csak a reggelink.

264 reggeli, és én még mindig nem tudom, miből van. Olyan szaga van, mintha túl sok vegyi anyag lenne benne, egy amorf massza, és valamit mindig eltúloznak benne. Néha túl sós, néha túl édes, de mindig gusztustalan. Többnyire túl éhes vagyok ahhoz, hogy észrevegyem a különbséget.

Hallom, csak egy pillanatig tétovázik, aztán elindul az ajtó felé. Elhúzza a kis tolóablakot, és kibámul a világba, ami nincs már.

– A francba! – Szó szerint eldobja a tálcát a nyíláson át, és az ingéhez csapkodja a tenyerét. – A francba! A büdös francba! – Erősen ökölbe szorítja a kezét, megcsikordul a foga. Megégette a kezét. Figyelmeztethettem volna, ha figyelt volna rám.

– Legalább három percet kell várnod, mielőtt megérinted a tálcát – mondom a falnak. Nem nézek kezem halvány sebeire, az égésnyomokra, amikből megtanultam, mit ne tegyek. – Szerintem szándékosan csinálják – teszem hozzá halkan.

– Ó! Szóval ma már szóba állsz velem.

Dühös. Megvillan a szeme, mielőtt félrenéz, és rájövök, hogy kínosan érzi magát. Kemény srác. Túl kemény ahhoz, hogy idétlen hibákat kövessen el lányok előtt. Túl kemény ahhoz, hogy kimutassa a fájdalmát.

A számat összepréselve nézek ki azon a kis üvegnégyzeten, amit ablaknak neveznek. Nem sok állat maradt, de meséltek madarakról, amik a levegőben repülnek. Egyszer talán én is látok egyet. Annyira szorosan szőttek mostanában a történetek, hogy nagyon keveset lehet elhinni belőlük, de több embertől hallottam, hogy valamikor az utóbbi néhány évben egyszer láttak egy madarat. Ezért nézek ki az ablakon.

Ma erre fog repülni egy madár. Fehér lesz, fején aranycsíkokkal, mint valami korona. Repülni fog. Ma erre fog repülni egy madár. Fehér lesz, fején aranycsíkokkal, mint valami korona. Repülni fog. Ma erre fog repülni egy…

A keze.

Rajtam.

Két ujjbegy a pamuttal fedett vállamon, kevesebb mint egy másodpercre, és testem minden izma megfeszül és csomókba áll össze; ez a gerincem. Mozdulatlan vagyok. Nem mozdulok. Nem veszek levegőt. Talán, ha soha többé nem mozdulok meg, ez az érzés örökké fog tartani.

264 napig senki sem érintett meg.

Néha úgy gondolom, a bennem feszülő magányosság egyszer kirobban a bőrömön át, és néha nem vagyok benne biztos, hogy a hisztériás sírás, sikítás vagy nevetés bármit is megoldana. Néha olyan nagyon vágyom arra, hogy megérintsek valakit vagy megérintsenek, hogy érezzek, hogy szinte biztos vagyok abban, leesem valami szikláról egy alternatív univerzumban, ahol soha, senki nem fog megtalálni.

Ez nem tűnik lehetetlennek.

Évekig sikoltoztam, és soha, senki nem hallotta meg.

– Te nem vagy éhes?

A hangja halkabb, mintha aggódna kissé.

264 napja éhezem.

– Nem.

A szó alig több halk lélegzetvételnél, ahogy elhagyja a számat, és megfordulok, nem kéne, de mégis, és ő engem bámul. Engem néz. Ajka résnyire nyílt, keze az oldala mellett lóg lazán, szempillája zavartan remeg.

Valami mintha gyomron vágott volna.

A szeme. Van valami a tekintetében.

Nem ő az. Nem ő, nem ő, nem ő, nem ő az.

Kizárom a világot. Elzárom. Erősen elfordítom a kulcsot. Feketeség temet el, ahogy a kulcs elfordul.

– Hé…!

Kinyitom a szemem. Két törött ablaknyi üvegcserép a számban.

– Mi az?

Igyekszik közönyös hangon megszólalni; a szenvtelenségre tett szenvedélyes kísérlet.

Semmi.

A közém és a szabadság közé ékelődő átlátszó négyzetre koncentrálok. Szét akarom verni ezt a betonvilágot. Nagyobb, jobb, erősebb akarok lenni.

Dühös-dühös-dühös akarok lenni.

A madár akarok lenni, ami elszáll.

– Mit írsz? – szólal meg a cellatársam megint.

Azok a szavak a hányadék.

Ez a remegő toll a nyelőcsövem.

Ez az ív papír a hányótálam.

– Miért nem válaszolsz nekem?

Túl közel van, túl közel, túl közel.

Soha, senki sincs elég közel.

Lélegzet-visszafojtva várom, hogy ő is kisétáljon az életemből, mint mindenki más. Az ablakra figyelek, csak az ablakra és a lehetőségre figyelek. A lehetőségre, hogy lehet valami nagyobb, valami tágabb, lehet valami oka a csontjaimat alkotó őrületnek, lehet valami magyarázata annak, hogy képtelen vagyok bármit úgy csinálni, hogy nem teszek tönkre semmit. Jön egy madár. Fehér lesz, a fején aranycsíkokkal, mint valami korona. Repülni fog. Jön egy madár…

– Hé…!

– Nem érhetsz hozzám! – súgom. Hazudok, de ezt nem mondom neki. Hozzám érhet, és ezt sosem fogom elmondani neki. Kérlek, érints meg, ezt akarom mondani neki.

De következményei vannak, ha megérintenek. Furcsa következményei. Rossz következményei.

Halálos következményei.

Nem emlékszem semmiféle ölelés melegére. A karom fáj az elszigeteltség elkerülhetetlen jegességétől. A saját anyám sem tarthatott a karjában. Az apám nem melengethette meg fagyos kezemet. A semmi világában élek.

Helló!

Világ.

El fogsz felejteni engem.

Kopp, kopp.

A cellatárs talpra ugrik.

Ideje zuhanyozni.

Három

Az ajtó mélységnyire nyílik.

Nincs szín, nincs fény, nincs remény másra, csak rettenet lehet a másik oldalon. Nincsenek szavak. Nincs irány, csak egy nyitott ajtó, ami mindig ugyanazt jelenti.

A cellatársnak kérdései vannak.

– Mi a fene? – Rólam a menekülés illúziójára vándorol a tekintete. – Kiengednek minket?

Sosem fognak innen kiengedni minket.

– Ideje zuhanyozni.

– Zuhanyozni?

Hangja már nem hajlik, de még mindig kíváncsiság van benne.

– Nincs sok időm – közlöm. – Sietnünk kell.

– Egy pillanat – a karom felé nyúl, de elhúzom. – Hiszen nincs fény… azt sem látjuk, hova megyünk…

– Siess! – A padlót nézem, csak a padlót. – Fogd meg az ingem szélét.

– Miről beszélsz…?

Riasztócsengő szól a távolban. Bongó hang, minden pillanattal közelebbről. Hamarosan az egész cella vibrál a figyelmeztetéstől, és az ajtó visszacsúszik a helyére. Megragadom az ingénél fogva, és visszarántom magam mellé a feketeségbe.

– Ne. Mondj. Semmit.

– Na, de…

– Semmit – sziszegem. Megrántom az ingét, és utasítom, hogy kövessen, miközben a mentális utasítások között tapogatózom. Ez egy otthon a zavart viselkedésű gyerekeknek, szétszakadt családok elhanyagolt gyerekeinek, biztonságos ház a lelkileg zavartaknak. Ez egy börtön. Semmit nem mondanak nekünk, és nem látjuk egymást, csak akkor, ha nagy ritkán fény szűrődik be az üvegrepedéseken, amit ablaknak neveznek. Éjszakánként sikításokat és elfojtott zokogást, nyöszörgést és kínzás kiáltásait lehet hallani, felhasadó hús, törő csont hangjait vagy olyasmit, amiről tudni sem fogok soha. Az első három hónapot saját bűzömben töltöttem itt. Senki sem mondta, senki sem mutatta meg, merre van a fürdő, a vécé. Senki sem mondta el, hogyan működik a rendszer. Senki sem szól itt az emberhez, hacsak nem rossz hírt közölnek. Senki sem érinti meg az embert. A fiúk és a lányok soha nem találják meg egymást. Soha, kivéve tegnap.

Ez nem lehet véletlen.

A szemem kezd hozzászokni a mesterséges éjszaka burkához. Ujjaim megtalálják az utat az érdes folyosókon, és a cellatársam nem szól egy szót sem. Szinte büszke vagyok rá. Majdnem egy fejjel magasabb nálam, teste kemény és szilárd, erős izmai vannak ahhoz képest, hogy velem egykorú. A világ nem törte meg. Micsoda szabadság a tudatlanságban!

– Mi…

Egy kicsit erősebben rántom meg az ingét, hogy ne beszéljen. Még nem értünk ki a folyosóról. Furcsamód védelmező érzéseket táplálok iránta, éppen iránta, aki akár két ujjal is szét tudna verni. Nem tudja, hogy tudatlansága mennyire sebezhetővé teszi. Nem tudja, hogy csak úgy, minden ok nélkül megölhetik.

Elhatározom, hogy nem fogok félni tőle. Úgy ítélem meg, hogy amit tesz, azt értetlenségből teszi, nem megfélemlítésből. Olyan ismerős, olyan ismerős, olyan ismerős nekem. Egyszer ismertem egy fiút, akinek ugyanilyen kék szeme volt, és az emlékeim nem hagyják, hogy gyűlöljem őt.

Talán szeretném, ha lenne barátom.

Még hat lépés, míg a fal durvából simára változik, és aztán jobbra fordulunk. Két lépés üres tér, aztán eljutunk a faajtóhoz, aminek letört a fogantyúja, és maroknyi szálka áll ki belőle. Három szívdobbanás, míg megbizonyosodok róla, hogy egyedül vagyunk. Egy lépés a befelé vezető ajtóig. Halk nyikordulás, a rés kitágul, és nincs mögötte más, csak az, amilyennek ezt a helyet képzelem.

– Erre! – mondom súgva.

A zuhanyrózsák sora felé rángatom, lehajolok, szappandarabkákat keresek a lefolyóban. Két darabot találok, az egyik kétszer akkora, mint a másik.

– Nyisd ki a kezed! – mondom a sötétben. – Síkos. De ne ejtsd el. Nincs sok szappan. Ma szerencsénk van.

Pillanatokig nem szólal meg, úgyhogy elkezdek aggódni.

– Itt vagy még?

Azon gondolkodom, nem csapda-e. Hogy nem ez volt-e a terv. Talán azért küldték, hogy a sötétség leple alatt ezen a szűk helyen megöljön. Sosem tudtam, mit akarnak velem tenni ebben a bolondokházában, sosem tudtam, vajon úgy gondolják-e, hogy jó lesz, ha bezárnak, de az sosem ment ki a fejemből, hogy megölhetnek. Ez mindig is megvalósítható lehetőségnek tűnt.

Nem mondhatnám, hogy nem érdemelném meg.

De olyasmiért vagyok itt, amit sosem akartam elkövetni, és mintha senkit sem érdekelne, hogy baleset volt.

A szüleim sohasem próbáltak meg segíteni nekem.

Nem hallom, hogy a zuhanyból folyna a víz; a szívverésem is eláll. Ez a helyiség szinte sosem zsúfolt, de általában vannak mások is, ha csak egy-két ember, de vannak. Rájöttem, hogy az elmegyógyintézet lakói vagy tényleg elmebetegek és nem találnak el a zuhanyzóba, vagy egyszerűen nem érdekli őket.

Kínosan toporgok.

– Hogy hívnak? – Hangja a levegőbe és tudatfolyamomba hasít egyszerre. Érzem, hogy sokkal közelebb lélegzik hozzám, mint addig. A szívem vadul kalapál, és nem tudom, miért, de képtelen vagyok uralkodni rajta. – Miért nem vagy képes megmondani, hogy hívnak?

– Nyitva van a tenyered? – kérdezem; a szám kiszáradt, a hangom reszelős.

Előrébb lép, és szinte levegőt venni is rettegek. Ujjai tétován tapogatnak az egyetlen ruhadarabon, ami valaha a birtokomban lesz, és végre sikerül lélegeznem. Amíg nem ér a bőrömhöz. Amíg nem ér a bőrömhöz. Amíg nem ér a bőrömhöz. Addig, úgy tűnik, titok.

Vékony pólóm annyiszor mosódott ennek az épületnek a vizében, hogy olyan érzés a bőrömön, mintha zsákvászon lenne. A nagyobb darab szappant adom a kezébe, és lábujjhegyen hátrébb lépek.

– Megeresztem neked a vizet – magyarázom óvatosan, nagyon vigyázva, hogy ne emeljem fel a hangomat, nehogy mások meghallják.

– Hova tegyem a ruhámat?

Teste még mindig túl közel van hozzám.

Ezerszer pislogok a sötétben.

– Le kell vetned.

Felnevet.

– Nem. Azt tudom. De mit csináljak velük, míg zuhanyozom?

– Próbáld meg szárazon tartani.

Mély lélegzetet vesz.

– Mennyi időnk van?

– Két perc.

– Jesszus, miért nem mondtál valami…

Megengedem a vizet neki, pontosan akkor, amikor magamnak is, és panasza elfullad az alig működő csapok szaggatott csorgása alatt.

Mozdulataim gépiesek. Olyan sokszor csináltam ezt, hogy már a memóriámban van a leghatékonyabb sikálási, öblítési, szappantakarékossági módszer, hogy elég legyen a testemre és a hajamra is. Törülköző nincs, az egészben az a trükk, hogy ne áztassuk el testünk egyetlen részét se túl sok vízzel. Ha ez mégis bekövetkezne, nem száradunk meg rendesen, és a következő hetet azzal töltjük, hogy kis híján belehalunk egy tüdőgyulladásba. Tapasztaltam.

Pontosan 90 másodperc alatt kicsavarom a hajamat, és visszaöltözöm kopott ruházatomba. Holmim közül csak a teniszcipőm van viszonylag jó állapotban. Nem sokat sétálgatunk itt. A cellatársam azt csinálja, amit én. Örülök, hogy ilyen gyorsan tanul.

– Fogd meg az ingem szélét – utasítom. – Sietnünk kell.

Ujjaival egy pillanatra megérinti a hátamat deréktájt, és az ajkamba kell harapnom, hogy elfojtsam az intenzív érzést. Majdnem földbe gyökerezett a lábam. Soha, senki nem hozza a kezét a testemhez közel.

Előre kell sietnem, hogy ujja ne érjen utol. Botladozva igyekszik lépést tartani velem.

Amikor végre újra az ismerős négy fal csapdájában vagyunk, továbbra is engem bámul. Magamba kucorodom a sarokban. Még mindig övé az ágyam, a takaróm, a párnám. Megbocsátom neki a tudatlan tapintatlanságát, de még túl korai, hogy barátok legyünk. Talán túl készségesen segítettem neki. Talán tényleg csak azért van itt, hogy megkeserítse az életemet. De ha nem melegszem át, akkor beteg leszek. A hajam nedves, és a takaró, ami alá be szoktam bújni ilyenkor, még mindig a szoba másik oldalán van. Talán még mindig félek tőle.

Túl élesen veszek levegőt, túl gyorsan nézek ki a tompa nappali fénybe. A cellatársam két takarót terít a vállamra.

Az egyik az enyém.

A másik az övé.

– Bocsáss meg, hogy ilyen seggfej vagyok – súgja a falnak. Nem érint meg, és csalódott boldog vagyok, hogy nem teszi. Nem szabad megérintenie. Soha, senkinek nem szabad megérintenie engem.

– Adam vagyok – mondja halkan. Hátrál, annyira, hogy már nem látom. Fél kézzel tolja vissza az ágyat az én térfelemre.

Adam.

Milyen szép név. A cellatársamnak szép neve van.

Mindig is tetszett ez a név, de nem tudom, miért.

Nem vesztegetem az időt. Rögtön bevetem magam matracom alig rejtett rugói közé, és annyira kimerült vagyok, hogy alig érzem, hogy a fémrugók szúrják a bőrömet. Több mint 24 órája nem aludtam. Adam. Szép név, csak erre tudok gondolni, mielőtt a kimerültség megnyomorítja a testemet.

Négy

Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült.

A rémület nyitja ki szememet.

Testem hideg verejtékben úszik, agyam elfeledett fájdalomhullámokon sodródik. Szemem a sötétben oszló fekete körökön állapodik meg. Fogalmam sincs, mennyi ideig aludtam. Fogalmam sincs, álmaimmal megrémítettem-e a cellatársamat. Néha hangosan felkiáltok.

Adam engem bámul.

Alig kapok levegőt, és nagy nehezen sikerül felülnöm. Összébb húzom magamon a takarót, és rájövök, hogy elloptam az ő egyetlen melegítőeszközét. Eszembe sem jutott, hogy ő ugyanúgy fázhat, mint én. Remegek, de az ő teste meg sem rezzen az éjszakában; körvonala erős forma a fekete háttér előtt. Fogalmam sincs, mit mondjak. Nincs mit mondanom.

– A sikolyok sosem szűnnek itt, ugye?

A sikoly csak a kezdet.

– Nem – mondom szinte hang nélkül. Halvány pír jelenik meg az arcomon, és örülök, hogy sötét van és nem veheti észre. Nyilván hallotta, hogy kiáltoztam.

Néha azt kívánom, bárcsak sose kéne aludnom. Néha arra gondolok, hogy ha mozdulatlanul maradok, ha meg se rezzenek, akkor megváltoznak a dolgok. Azt gondolom, ha megdermed a testem, megdermed a fájdalom is. És nem lesz. Néha órákig nem mozdulok. Egy centit sem.

Ha az idő mozdulatlan, semmi sem válhat rosszabbá.

– Jól vagy? – Adam hangja aggódónak tűnik. Nézem az oldala mellett ökölbe szorított kezét, homlokán a barázdát, állkapcsa feszülését. Ugyanaz az ember, aki ellopta az ágyamat és a takarómat, ma éjjel takaró nélkül aludt. Néhány órája még arcátlan és nemtörődöm volt, most pedig gondos és csendes. Megrémiszt, hogy ez a hely ilyen gyorsan betörte. Nem tudom, mit hallhatott, míg aludtam.

Bárcsak megmenthetném a rémülettől!

Valami megremeg; egy kínvallatás távoli hangjai. Ezek a helyiségek mélyen a betonba vannak ágyazva, a falak vastagabbak, mint a padló és a mennyezet együttvéve, nehogy túl messze jusson a hang. Ha én is hallom a gyötrelem hangjait, az borzasztó lehet. Minden éjjel vannak hangok, amiket meghallok. Minden éjjel arra gondolok, hogy én leszek a következő.

– Te nem vagy őrült.

Hirtelen felrebben a szemem. Fejét oldalra fordítja, tekintete átható és tiszta, a minket burkoló leplek ellenére is látom. Mély levegőt vesz.

– Azt hittem, itt mindenki bolond – folytatja. – Azt hittem, egy pszichopatával zártak össze.

Hirtelen friss levegő csap meg.

– Érdekes. Én is.

1

2

3 másodperc telik el.

Olyan szélesen vigyorog, olyan kedvvel, olyan üdítően őszintén, hogy szinte villámcsapásként fut át a testemen. Valami csípi a szememet és megroggyantja a térdemet. 265 napja nem láttam mosolyt.

Adam áll.

Felajánlom neki a takaróját.

Csak azért veszi el, hogy szorosabban takargasson be vele, és hirtelen valami mintha szorongatná a mellemet. Tüdőm két fele egymáshoz tapad, mintha össze lenne fűzve, és éppen eldöntöm, hogy egy örökkévalóságig nem mozdulok, amikor megszólal: – Mi baj?

A szüleim nem érintettek meg azóta, hogy négykézláb kezdtem mászni. Az osztálytársaim sírva fakadtak attól, ha a kezüket megfogtam. A tanárok önálló feladatot adtak, egyedül kellett dolgoznom, hogy ne bántsam a többieket. Sosem volt barátom. Egy sem. Sosem tudtam, milyen egy vigasztaló anyai ölelés. Sosem éreztem az apai csók gyengédségét. Nem vagyok bolond.

– Semmi.

Még 5 másodperc.

– Odaülhetek melléd?

Az csodálatos lenne.

– Nem.

A falat bámulom.

Fogsora összeszorul, aztán kienged. Végigsimítja a haját, és észreveszem, hogy nincs rajta ing. Olyan sötét van ebben a szobában, hogy a sziluettjének csak az íveit és kontúrjait látom; a Hold csak egy kisablakon világíthat be ebbe a helyiségbe, de nézem, ahogy karizmai minden mozdulattal megkeményednek, és hirtelen lángban égek. Lángok nyaldossák a bőrömet, és hőség karmolja a gyomromat. Testének minden felülete nyers erő, és valahogy fénylik a sötétben. Tizenhét év alatt nem láttam hozzá hasonlót. Tizenhét év alatt egyszer sem beszéltem korombeli fiúval.

Mert szörnyeteg vagyok.

Becsukom a szememet, egészen szorosan, mintha be lenne varrva.

Ágya recsegését hallom, a rugók nyöszörgését, ahogy leül. Felbontom szemhéjam varrását, a padlót bámulom.

– Biztosan nagyon fázol.

– Nem. – Erős sóhaj. – Égető melegem van.

Olyan gyorsan pattanok fel, hogy a takarók a földre esnek.

– Beteg vagy? – Az arcát pásztázom a láz jelei után kutatva, de nem merek közelebb menni. – Nem szédülsz? Nem fájnak az ízületeid?

Próbálom felidézni az én tüneteimet. Saját testem láncolt az ágyhoz egy egész héten át. Csak annyit tudtam tenni, hogy az ajtóhoz másztam, és arccal beleestem az ételembe. Fogalmam sincs, hogyan éltem túl.

– Hogy hívnak?

Már legalább háromszor tette fel ugyanezt a kérdést.

– Lehet, hogy beteg vagy.

Csak ennyit tudok mondani.

– Nem vagyok beteg. Csak melegem van. Általában nem ruhástól alszom.

Pillangók kapnak szárnyra a gyomromban. Megmagyarázhatatlan megalázottság égeti a húsomat. Nem tudom, hova nézzek.

Mély levegő.

– Tegnap este idióta voltam. Rosszul bántam veled. Sajnálom. Nem kellett volna úgy viselkednem.

Most rá merek nézni.

Szeme a kobalt tökéletes árnyalata; kék, mint egy bevérzett ütésnyom, tiszta, mély, határozott. Álla markáns, metszett vonásain óvatos kifejezés. Egész éjszaka ezen gondolkodott.

– Oké.

– Akkor miért nem mondod meg a nevedet?

Előrehajol, és én megdermedek.

Aztán felengedek.

Végül elolvadok.

– Juliette – súgom. – A nevem Juliette.

Ajka olyan mosolyra húzódik, amitől úgy érzem, megreped a gerincem. Úgy ismétli a nevemet, mintha szórakoztatónak találná. Mintha tetszene neki.

Tizenhét év alatt senki sem mondta ki így a nevemet.

Öt

Nem tudom, mikor kezdődött.

Nem tudom, miért kezdődött.

Semmiről nem tudok semmit, csak a sikításra emlékszem.

Az anyám sikított, amikor rájött, hogy nem érinthet meg többé. Az apám sikított, amikor meglátta, mit tettem az anyámmal. A szüleim sikítottak, amikor bezártak a szobámba, és azt mondták, hálásnak kéne lennem nekik. Az ételért. Azt, hogy emberségesen bánnak ezzel a lénnyel, aki nem lehet az ő gyerekük. A mérőrúdért, amivel a távolságot mérték, aminél közelebb nem mehettem hozzájuk.

Azt mondták, tönkretettem az életüket. Leromboltam anyám reményét, hogy újra gyerekük lehessen.

Folyton azt kérdezgették tőlem, hogy nem látom-e be, mit tettem. Nem értem-e, hogy mindent leromboltam.

Olyan nagyon igyekeztem helyrehozni, amit elrontottam! Minden egyes nap igyekeztem olyan lenni, amilyennek akartak. Folyton azt akartam, hogy jobb legyek, de nem tudtam, hogyan kell.

Most csak azt tudom, hogy a tudósok tévednek.

A Föld lapos.

Tudom, mert letaszítottak a széléről, és én tizenhét évig próbáltam kapaszkodni a peremén. Tizenhét évig próbáltam visszamászni, de lehetetlen legyőzni a gravitációt, ha senki sem hajlandó a kezét nyújtani.

Amikor senki sem akarja megkockáztatni, hogy megérintsen.

Ma havazik.

A beton a szokásosnál is keményebb, de én jobban szeretem a fagyokat, mint a nyári fullasztó párásságot. A nyár olyan, mint valami párolóedény; a világon mindent fokonként forráspontig hevít. Milliónyi boldog melléknév ígéretével vacsorára bűzt és csatornalét zúdít az orrba. Utálom a hőséget és a ragadós, izzadt masszát, ami mögötte marad. Utálom a Nap panaszosan mélázó unalmát; annyira el van foglalva magával, hogy nem veszi észre, milyen végtelen órákat töltünk a jelenlétében. A Nap arrogáns valami, mindig maga mögött hagyja a világot, ha elege van belőlünk.

A Hold hűséges társ.

Sosem hagy el. Mindig ott van, állhatatosan néz, ismer minket világos és sötét pillanatainkban is; örökké változik, ahogy mi is. Mindennap más változatában jelenik meg. Néha gyenge, néha sápadt, néha erős és nagyon fényes. A Hold megérti, mit jelent embernek lenni.

Bizonytalanság. Egyedüllét. A tökéletlenség krátereivel tarkítottság.

Olyan sokáig bámulok ki az ablakon, hogy el is feledkezem magamról. Kinyújtom a kezemet, hogy elkapjak egy hópelyhet, és öklöm a jeges levegő köré szorul. Üres. Nincs benne semmi.

Ezt a csuklómhoz erősített öklömet át akarom juttatni az ablakon.

Hogy érezzek valamit.

Csak hogy embernek érezzem magamat.

– Mennyi az idő?

A szemhéjam remeg egy kicsit. Hangja visszahúz abba a világba, amit igyekszem elfelejteni.

– Nem tudom – felelem. Fogalmam sincs, mennyi az idő. Fogalmam sincs, a hétnek milyen napja van, milyen hónap van, és arról sem, hogy milyen évszaknak kéne lennie.

Már nem is igazán vannak évszakaink.

Az állatok haldokolnak, a madarak nem repülnek, a termés nehezen érik be, virágok szinte nincsenek is. Az időjárás kiszámíthatatlan. Van, hogy téli napokon 32 fok meleg van. Van, hogy minden ok nélkül havazik. Már nem tudunk elég élelmet termelni, nem tudunk elég növényt fenntartani az állatoknak, nem tudjuk táplálni az embereket azzal, amire szükségük van. A lakosság riasztó ütemben fogyni kezdett, amikor a Regeneráció átvette a hatalmat azzal az ígérettel, hogy megoldásuk van a helyzetre. Az állatok annyira kiéhezettek voltak, hogy hajlandók voltak bármit megenni, és az emberek is annyira ki voltak éhezve az ételre, hogy hajlandók voltak a mérgezett állatokat is megenni. Azzal öltük meg magunkat, hogy megpróbáltunk életben maradni. Az időjárás, a növények, az állatok és az emberek túlélése megmagyarázhatatlanul összefonódik. A természet elemei háborúban állnak egymással, mert mi, emberek visszaéltünk a környezet biológiai rendszerével. Rosszul bántunk a légkörrel, rosszul bántunk az állatokkal. Rosszul bántunk embertársainkkal.

A Regeneráció azt ígérte, hogy helyre tudja hozni a dolgokat. De, bár az emberek általános egészségi állapota az új rezsim alatt egy kicsit javult, többen haltak meg töltött fegyver előtt, mint a gyomor üressége miatt. És az egész egyre rosszabb lesz.

– Juliette?

Felkapom a fejemet.

Tekintete óvatos, aggódó, engem elemez.

Félrenézek.

A torkát köszörüli.

– Szóval… csak naponta egyszer kapunk enni?

Kérdésére mindketten az ajtó kis résére nézünk.

Felhúzom a térdemet, a mellkasomhoz egészen közel, csontjaimat a matracon egyensúlyozom. Ha mozdulatlan vagyok, szinte észre sem veszem, hogy fém vág a húsomba.

– Az ételben semmi rendszer nincsen – mondom. Ujjaim új mintázatot húznak a takaró durva anyagán. – Reggel általában adnak valamit, de nincs garancia semmi másra. Néha… ha szerencsénk van. – Tekintetem az ablakkeretbe nyomott üvegtábla felé rebben. Rózsaszínek és vörösek szűrődnek a szobába, és tudom, hogy egy új kezdet kezdete van. Ugyanannak a végnek a kezdete. Egy új nap.

Lehet, hogy ma meghalok.

Lehet, hogy ma látok madarat.

– Szóval ennyi? Naponta egyszer kinyitják az ajtót, hogy az ember elvégezhesse a dolgát, és ha szerencsénk van, enni is kapunk? Ennyi?

A madár fehér lesz, a fején aranycsíkokkal, mint valami korona. Repülni fog.

– Ennyi.

– Nincs… csoportterápia? – Kis híján felnevet.

– Míg be nem léptél a cellámba, 264 napig egy szót sem szóltam.

A hallgatása sokatmondó.

– Mennyi időre vagy idebent? – kérdi végül.

Örökre.

– Nem tudom.

Gépies hang nyikorog/nyöszörög/reccsen a távolban. Az életem elszalasztott lehetőségek négy fala betontömbökbe öntve.

– És a családod?

Komoly szomorúság hallatszik a hangjában, mintha már tudná, mi a válasz a kérdésre.

Minden, amit a szüleimről tudok: fogalmam sincs, hol vannak.

– Miért vagy itt? – Az ujjaimhoz beszélek, hogy ne kelljen a szemébe néznem. Olyan alaposan tanulmányoztam a kezemet, hogy pontosan tudom, hol vannak a bőrömet elcsúfító vágások és horzsolások. Kis kéz. Sovány ujjak. Ökölbe hajlítom őket, aztán kiengedem, hogy csökkenjen a feszültség. Még mindig nem válaszolt. Felnézek.

– Nem vagyok őrült. – Csak ennyit mond.

– Mind ezt mondjuk – felelem, és oldalra fordítom a fejemet. Az ajkamba harapok. Tekintetem önkéntelenül is lopva az ablakra rebben.

– Miért nézel folyton kifelé?

Nem bánom a kérdést, tényleg nem. Csak furcsa, hogy van valaki, akivel beszélhetek. Furcsa, hogy energiát kell kifejtenem, hogy az ajkamat mozgassam és megformáljam a cselekedeteim magyarázatához szükséges szavakat. Olyan sokáig nem törődött vele senki. Senki sem nézett elég sokáig ahhoz, hogy eltűnődjön, miért nézek ki folyton az ablakon. Soha, senki sem bánt velem egyenlőként. Persze ő nem tudja hogy szörnyeteg vagyok a titkomat. Nem tudom, mennyi ideig fog ez tartani. Míg el nem menekül, hogy az életét mentse.

Elfelejtettem válaszolni, úgyhogy még mindig engem néz.

Egy hajtincset simítok a fülem mögé, és hirtelen meggondolom magamat.

– Miért bámulsz olyan nagyon?

Szeme, mint két mikroszkóplencse, a lényemet vizsgálja. Óvatos, kíváncsi.

– Azt hittem, az egyetlen ok, amiért egy lánnyal zárnak össze az, hogy őrült vagy. Azt hittem, úgy próbálnak kínozni, hogy egy pszichopatával raknak össze. Azt hittem, te vagy a büntetésem.

– Ezért loptad el az ágyamat.

Hogy hatalmat gyakoroljon felettem. Kijelölje a birtokhatárokat. Hogy ő üssön először.

Lefelé néz. Keze többször ökölbe szorul és kienged, aztán a tarkóját dörzsöli.

– Miért segítettél nekem? Honnan tudtad, hogy nem bántalak?

Az ujjaimat számolom, hogy biztos legyek benne, még itt van.

– Nem.

– Nem segítettél, vagy nem tudtad, hogy bántalak-e?

– Adam.

Ajkam neve formájára görbül. Meglepődöm magamon; rájöttem, mennyire kedvelem ezt a könnyed, ismerős érzést, ahogy a hangok legördülnek az ajkamon.

Majdnem olyan mozdulatlanul ül, mint én. Szemöldökét valami új érzelemmel húzza össze, amit nem tudok hova tenni.

– Igen?

– Milyen érzés? – kérdezem, egyre halkuló hangon. – Odakint? Az igazi világban. Most rosszabb?

Szép metszésű arcát fájdalom marja. Beletelik néhány szívdobbanásba, míg válaszolni tud. Kipillant az ablakon.

– Őszintén? Igazából nem is tudom, idebent jobb lenni vagy odakint.

Követem tekintetét az üvegre, ami elválaszt minket a valóságtól, várom, hogy alsó- és felsőajka ismét elváljon egymástól. Várom, hogy halljam, megszólal. Aztán arra próbálok figyelni, ahogy a szavai pattognak a fejemben, ahogy ködöt eresztenek az érzékeimre, elfátyolosítják a tekintetemet, elhomályosítják az összpontosítást.

Tudtam-e, hogy nemzetközi mozgalom volt, ezt kérdi tőlem Adam.

Azt felelem neki, hogy nem tudtam. Nem mondom neki, hogy három éve rángattak ki az otthonomból. Nem mondom neki, hogy pontosan hét évvel azután vittek el, hogy a Regeneráció prédikálni kezdett és négy hónappal azután, hogy minden felett átvették az uralmat. Nem mondom meg neki, milyen keveset tudok új világunkról.

Adam azt mondja, a Regeneráció minden országba betette a lábát, és készen áll arra a pillanatra, amikor a saját embereit ültetheti hatalmi pozíciókba. Azt mondja, a világ lakható részét 3333 szektorra osztották, és most minden területet más Hatalmi Személy igazgat.

– Tudtad, hogy hazudtak nekünk? – kérdi tőlem Adam. – Tudtad, hogy a Regeneráció azt mondta, valakinek át kell venni az irányítást, valakinek meg kell menteni a társadalmat, valakinek vissza kell állítani a békét? Tudtad, hogy azt mondták, minden ellenzéki hang elfojtása az egyetlen mód arra, hogy béke legyen? Te tudtad ezt?

És ekkor bólintok. Ekkor azt mondom, igen.

Erre a részre emlékszem. A düh. A zavargások. A féktelen harag.

A szemem becsukódik. Félig tudatos erőfeszítés, hogy kizárjam a rossz emlékeket, de az erőfeszítés visszaüt. Tiltakozások. Tüntetések. Sikítás a túlélésért. Nőket látok és gyerekeket, akik éhen halnak; lerombolt, kőzúzalék alá temetett otthonokat, felperzselt vidéket; és az egésznek egyetlen gyümölcse az áldozatok rothadó húsa. Holtakat látok, holtakat, holtakat, holtakat és vörösséget, burgundi és barnásvörösséget és anyád kedvenc rúzsának árnyalatát a földön elkenődve.

Oly sok minden, minden halott.

– A Regeneráció küszködik, hogy fenntarthassa hatalmát az emberek fölött – mondja Adam. Azt is mondja, hogy a Regeneráció küszködik, hogy háborút folytasson a lázadók ellen, akik nem hajlandók elfogadni ezt az új rezsimet. A Regeneráció küszködik, hogy minden nemzetközi társaságban új kormányformaként verjen gyökeret. Az jut eszembe, mi történhetett azokkal az emberekkel, akikkel mindennap találkozni szoktam. Mi lett az otthonaikkal, a szüleikkel, a gyerekeikkel. Azon tűnődöm, hányan vannak közülük földbe temetve.

Hányat gyilkoltak meg közülük.

– Mindent tönkretesznek – mondja Adam. – Minden könyvet, minden műalkotást, a történelem minden emlékét. Azt mondják, ez az egyetlen módja, hogy helyrehozzák a dolgokat. Azt mondják, új kezdet kell. Azt mondják, nem követhetjük el az előző generációk hibáit újra.

2

koppanás

az ajtón, és mindketten talpon vagyunk, hirtelen visszazökkenünk ebbe a zord világba.

Adam kérdőn néz rám.

– Reggeli?

– Várj három percet – emlékeztetem. Nagyon jól leplezzük éhségünket, míg az a két koppanás az ajtón tönkreteszi minden méltóságérzetünket.

Szándékosan éheztetnek minket.

– Igen – mondja, és ajka halvány mosolyra húzódik. – Nem akarom megégetni magamat.

A levegő megmozdul, ahogy előrelép.

Szobormerev vagyok.

– Még mindig nem értem – szól nagyon halkan. – Miért vagy itt?

– Miért kérdezel olyan sokat?

Alig harminc centi helyet hagy közöttünk, és én huszonöt centire vagyok a spontán robbanástól.

– Túl mély a tekinteted. – Oldalra hajtja fejét. – Túl nyugodt. Tudni akarom, mire gondolsz.

– Nem kéne – a hangom remeg. – Hiszen nem is ismersz.

Felnevet, és ettől fény gyúlik a szemében.

– Nem tudom.

– Nem.

A fejét ingatja. Az ágyán ül.

– Rendben. Persze hogy nem.

– Tessék?

– Igazad van – a lélegzete elakad. – Lehet, hogy őrült vagyok.

Két lépést hátrálok.

– Lehet, hogy őrült vagy.

Megint mosolyog, a legszívesebben lefényképezném. Egész hátra lévő életemben nézni szeretném az ajka ívét.

– Tudod, én nem vagyok az.

– De te nem mondod meg, miért vagy itt – provokálom.

– És te sem.

Letérdelek, behúzom a tálcát a résen. Valami meghatározhatatlan massza gőzölög két bádogcsészében. Adam lekuporodik mellém a padlóra.

– Reggeli – mondom, és odatolom neki az adagját.

Hat

Egy szó, két ajak, három, négy, öt ujj alkot egy öklöt.

Egy sarok, két szülő, három, négy, öt ok titkolni.

Egy gyerek, két szem, három, négy, tizenhét év félelem.

Egy törött seprűnyél, két feldúlt arc, dühös suttogások, zár az ajtómon.

Nézz rám, ezt akartam mondani neked. Beszélj hozzám időnként. Találj számomra gyógymódot ezek ellen a könnyek ellen, nagyon szeretnék életemben először fellélegezni.

Már két hete.

Két hete ugyanaz a rutin, két hete semmi, csak rutin. Két hét a cellatárssal, aki nagyon közel jutott ahhoz, hogy megérintsen,