ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű

Mikhail Zygar: War and Punishment: Putin, Zelensky, and the Path to Russia’s Invasion of Ukraine

Copyright © Mikhail Zygar 2024

This edition is published by arrangement with Peters, Fraser and Dunlop Ltd. through Andrew Nurnberg Associates Budapest, Győri út 20., Budapest, 1123-Hungary

Hungarian translation © Bartók Imre, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 483 1

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Filippov Gábor

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Rátz Mária

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

BEVEZETÉS

Ez a könyv vallomás. Vétkes vagyok benne, hogy nem vettem észre már jóval korábban a jeleket. Én magam is felelős vagyok Oroszország Ukrajna ellen folytatott háborújáért. Akárcsak a kortársaim és az elődeink. Sajnálatos módon az orosz kultúra is hibás abban, hogy ez a borzalom megtörténhetett.

Számos orosz író és történész bűnös abban, hogy ez a háború kirobbanhatott. Az elmúlt háromszázötven évben az ő szavaik és gondolataik vetették el az orosz fasizmus magvait, és tették lehetővé annak felvirágzását, még akkor is, ha közülük most sokan maguk is elszörnyedve szemlélik munkájuk gyümölcsét. Nem fogtuk fel, miféle halálos veszedelem rejlik az Oroszország mint „hatalmas birodalom” eszméjében. (Természetesen minden „birodalom” gonosz, de a többi megítélését hagyjuk a történészekre.) Lebecsültük a tényt, hogy a „nagyorosz kultúra” évszázadokon át megvetette, elnyomta és pusztította a többi nemzetet és népcsoportot.

Cselekednünk kell, hogy az orosz kultúra a jövőben is fennmaradhasson. Azzal kell kezdenünk, hogy önvizsgálatot tartunk, és kimondjuk az igazságot a múltunkról és a jelenünkről.

Az orosz, az ukrán és egyáltalán, bármilyen történelem mítoszokból szövődik össze. Sajnos a mi mítoszaink 2022-re a fasizmushoz vezettek. Itt az ideje leszámolni velük.

Ez a könyv mítoszokról és emberekről szól. Olyan emberekről, akik száz, kétszáz, háromszáz évvel ezelőtt éltek, és idővel mitikus figurákká váltak. Testi értelemben persze már meghaltak, majd a történészek lehántották róluk emberi tulajdonságaikat, gyengeségeiket, szenvedélyeiket, kételyeiket és valódi szándékaikat. „A történelem kérlelhetetlen logikájának” áldozataivá váltak.

Ez a könyv olyan kortársakról is szól, mint Volodimir Zelenszkij. Ő és még sokan mások nagyon is valóságosnak és ismerősnek tűnnek a számunkra, ennek ellenére idővel ők is halhatatlanná válnak, és a történelem legendás hőseinek soraiba emelkednek. A könyv másik főszereplője, Putyin, már életében túlvilági, egyetemes gonosszá változott – az alábbiakban igyekszem nyomon követni, hogy erre miként kerülhetett sor.

Ezt a könyvet tudatos elhatározásból modern nyelvezettel és jelen időben írtam meg, megpróbálva minél érthetőbben közvetíteni és tisztázni a történelmi fogalmakat, és igyekezve felhívni a figyelmet a jelenkori párhuzamokra, hogy az olvasó ne csak a felszínhez, de a mélyben rejlő szellemiséghez is közelebb kerülhessen.

Szeretném, ha ez a könyv egy évszázad múlva is érthető lenne az akkori olvasók számára, és bepillantást engedne nekik a mi gondolkodásunkba. Ennek érdekében minden szereplőt élő, hús-vér emberként, nem pedig elhagyatott szoborparkok lakóiként igyekeztem ábrázolni. Le akartam számolni a régi mítoszokkal, és nem kíméltem a tegnap bálványait, ahogyan az sem tartott vissza, hogy esetleg megsérthetem orosz honfitársaim érzéseit.

Ez a könyv nem teheti semmissé a múltat és a jelent, de talán megváltoztathatja a jövőt. A nacionalista történetírás egyfajta betegség, amely számos népet megmérgez. Az orosz népnek még mindig van rá lehetősége, hogy megszabaduljon azoktól a mítoszoktól, amelyek megfertőzték a lelkét; az ukrán népnek pedig egyedül kell majd szembenéznie a sajátjaival.

2004-től kezdve újságíróként sokszor jártam Ukrajnában. Ebben az időszakban az összes ukrán elnökkel interjúztam, és rengeteg politikussal, üzletemberrel, riporterrel, illetve egyházi személlyel megismerkedtem. Számos eseménynek váltam tanújává testközelből: ott voltam Leonyid Kucsma és Vlagyimir Putyin 2003-as tárgyalásán, és ott voltam 2021-ben is, amikor Volodimir Zelenszkij felavatta a Babi Jar-i emlékművet, azon a helyen, ahol a nácik zsidók ezreivel végeztek.

Többször is hosszú időt töltöttem Kijevben és a környező régióban. Így például Bucsában, Nadia barátom házában írtam meg All the Kremlin’s Men (A Kreml összes embere) című könyvem nagy részét. Nadia ma már nem áll szóba velem: mivel orosz vagyok, „imperialistának” tart.

Az elmúlt évtizedekben politikai újságíróként dolgoztam Oroszországban, és igyekeztem feltárni a közéleti események mögött rejlő okokat és szándékokat. Kitartóan nyomon követtem az orosz vezetés egyfolytában változó Ukrajna-politikáját. Sokszor elborzasztott, amiről tudomást szereztem, ellenzéki újságíróként és szerzőként pedig sosem rejtettem véka alá a véleményemet.

2010-ben egyike voltam az egyetlen független oroszországi hírtelevízió, a Dozsgy (Eső) csatorna alapítóinak. 2014-ben a tévét az ukrajnai „méltóság forradalmának” hiteles és alapos közvetítése miatt lényegében bezáratták; ekkor történt, hogy a korrupcióba és hatalmi visszaélésekbe belefáradt ukránok megdöntötték a kormányukat. Egy hónappal a Krím elfoglalása előtt a Kreml az összes orosz műholdas és kábelszolgáltatóját utasította, hogy tegyék elérhetetlenné a Dozsgy adását.

Élénken emlékszem rá, ahogy 2014. március 1-jén az orosz szenátorok felhatalmazták az elnököt „az orosz fegyveres erők országhatárokon kívül történő bevetésére” – vagyis zöld utat adtak az ukrajnai háborúnak. Azon a napon a csatorna főszerkesztőjeként levelet írtam a kollégáimnak, amelyben elmondtam, hogy a független Ukrajna melletti kiállásunk jeleként ettől kezdve mindig azt írjuk: „Ukrajnában”, még akkor is, ha ez idegenül cseng az orosz fülnek. Korábban az oroszok sok-sok éven át hagyományosan azt mondták, na Ukrainye („Ukrajnán”) ahelyett, hogy v Ukrainye („Ukrajnában”). Az ukránok ezt a megfogalmazást általában sértésnek veszik, mivel a „na” előtag használata mellett Ukrajna inkább tűnik térségnek, semmint valódi országnak. Hasonló megkülönböztetés az angol nyelvben is létezik, ahol az „Ukraine” (Ukrajna) szó felváltotta a „the Ukraine” (kb. „az Ukrán-térség”) kifejezést. 2014 márciusában mindenesetre napnál is világosabbá vált számomra, hogyha ezek a nyelvi nüanszok fontosak az ukránok számára, akkor nekünk is tekintettel kell lennünk rájuk.

2022. február 24-én, amikor Putyin megkezdte Ukrajna átfogó invázióját, írtam egy nyílt levelet, amelyet számos orosz író, filmrendező és újságíró is aláírt. Később több tízezer orosz állampolgár is csatlakozott az aláírókhoz. A levél szövege így szólt:

„Az oroszok Ukrajna ellen indított háborúja gyalázat.

A mi szégyenünk, de sajnálatos módon a gyerekeink és a még meg sem született orosz nemzedékek tagjai fogják viselni érte a felelősséget. Nem akarjuk, hogy a gyerekeink egy háborús agresszor országban éljenek, és nem akarjuk, hogy szégyenkezniük kelljen amiatt, hogy a hadseregünk megtámadott egy szomszédos, független államot. Oroszország minden polgárát felszólítjuk, hogy mondjanak határozott nemet erre a háborúra.

Nem hiszünk abban, hogy a független Ukrajna bármiféle fenyegetést jelentene Oroszországra vagy bármelyik másik államra. Nem hiszünk Vlagyimir Putyin állításainak, miszerint az ukránok felett »nácik« uralkodnának, és ezért fel kell »szabadítani« őket.

Követeljük a háború befejezését.”

Ezt követően Németországba kellett menekülnöm. A Berlinben töltött első évem után átbogarásztam azokat az interjúkat, amelyeket az elmúlt tizennyolc évben Oroszországban és Ukrajnában készítettem, és beszélgettem az emberekkel, sok százzal. Ők pedig elmesélték, hogy mi juttatott bennünket oda, ahol most vagyunk. Ezekből a régi és új beszélgetésekből született meg ez a mű.

A kötet két részből áll: nem csupán a jelenről, hanem a múltról is szól – mindazokról a történelmi mítoszokról, amelyekben a jelen politikája gyökerezik, és amelyekhez saját legitimációját köti. Gondosan és részrehajlás nélkül tanulmányoztam a történeti forrásokat, és igyekeztem nyomon követni a brutális Orosz Birodalom eredetének és felemelkedésének történetét, amely a jelenkori háborúhoz vezetett. Ez a könyv semmiképp nem tesz kísérletet Ukrajna történelmének elbeszélésére. Inkább afféle „detektívtörténet, amelyet a bűnös szemszögéből mesélnek el”. Annak krónikája, hogy Oroszország miként nyomta el Ukrajnát az elmúlt öt évszázad során. Hogy miképp próbált a birodalom kinevelni egy hozzá lojális elitet, és hogy végül ennek ellenére sem tudta leigázni az ukrán társadalmat.

Ez a könyv a háborúhoz vezető hosszú útról mesél, valamint a bűnhődéshez vezető útról, amelyet még be kell járnunk.

Nadia, én nem vagyok imperialista. Azért írom ezeket a sorokat, hogy mások se legyenek azok.

I. RÉSZ
HÉT TÖRTÉNET AZ UKRAJNAI GYARMATI ELNYOMÁSRÓL

1. AZ EGYSÉG MÍTOSZA: BOHDAN HMELNICKIJ ÉS A MOSZKVAI EGYEZMÉNY

Az orosz világ feltalálása

Kijiv1, 1670. Egy német szerzetes történelemkönyvet ír. A szerzetes neve Innokentyij Gizel; Königsberg szülötte, protestáns családban nőtt fel, de ifjúkorában Kijivbe költözött, és felvette az ortodox hitet.

Innokentyij könyve nem közönséges történeti munka; úgy hiszi, hogy a mű elősegítheti az ortodox egyház, hőn szeretett városa, Kijiv, illetve egész Ukrajna ügyét. Kit tekint az ukránokra leselkedő legnagyobb veszedelemnek? A muszlimokat, vagyis az Oszmán Birodalmat és a Nyugatot. A 17. századi Kelet-Poroszországból származó német lévén a katolikusokat tekinti Kijiv esküdt ellenségeinek, különösen a lengyel katolikusokat és a jezsuitákat, akik ebben az időszakban igencsak aktívak Kelet-Európában. Maga Innokentyij nem közönséges szerzetes. A kijivi főapátság vezetője, vagyis fontos politikai tényező. A könyvében mindazt összegyűjti, amit a kijivi szerzetesek előtte már megírtak, ugyanakkor nem mulasztja el hozzáfűzni a saját meglátásait sem.

Ahogyan az a középkori történészek esetében megszokott, Innokentyij is Noé történetével kezdi a művét. Felidézi, hogy Noé fiát, Jáfetet tekintik az európaiak ősének. A narratíva ezután Jáfet hatodik fiához, Mesekhez kanyarodik, akitől a legenda szerint az oroszok is származnak – az ő nevéből eredeztetik a Moszkva nevet is.

Innokentyij Gizel sosem járt Moszkvában, a műve mindenesetre annak az elképzelésnek a megalapozását szolgálja, hogy Moszkva és Kijiv közös történelemmel rendelkezik.

Az újkori kritikus bizonyára azt mondhatná, hogy a porosz származású Innokentyij találta fel a manapság „russzkij mir”-nek (orosz világ) nevezett fogalmat, ez a megállapítás azonban nem volna teljességgel helytálló. Innokentyij lényegében egyetlen, elvileg közös őstörténettel rendelkező nemzetet talál fel, és ezt a Ruszt állítása szerint egyetlen nép lakja. A 17. század második feléig a moszkvai uralkodók csupán zavaros és mitologizáló elképzelésekkel rendelkeztek a saját történetüket és őseiket illetően. Egyszerre tekintenek magukra a római császárok és a kijivi fejedelmek leszármazottaiként és utódaiként. Az orosz uralkodók meg vannak győződve arról, hogy a családfájuk visszakövethető Augustusig (i. e. 63–i. sz. 14), és Vlagyimir kijivi nagyfejedelemben (kb. 958–1015) látják a kapcsot saját maguk és a római császárok közt. Emellett előszeretettel emlegetik Moszkva kapcsolatát az ortodox Konstantinápollyal, amelyet a törökök mintegy két évszázaddal korábban foglaltak el. A 17. századi oroszok képzeletében Róma, Konstantinápoly és Kijiv általában egyaránt távoli, félig-meddig mitikus városokként élnek.

Innokentyij Gizel azonban kapcsolatot teremt ezen városok között, és minden történelmi logikát ennek a kapcsolatnak rendel alá. Az ő világnézete szerint egykor Kijiv volt a fővárosa valamiféle absztrakt, nemzetek felett álló Oroszországnak, később pedig Moszkva töltötte be ugyanezt a szerepet.

Innokentyij Gizel kortársai számára ez a történelmi újraértékelés forradalmi jelentőséggel bír. A 17. században a lengyel királyok a Rusz uralkodóinak nevezik magukat; végső soron Kijiv és a környező területek ekkor már évszázadok óta hozzájuk tartoznak. A „Rusz” itt az ortodox keresztények által lakott lengyel–litván államközösség részét jelenti. A lengyelek elvi okokból nem hajlandóak a keletibb „moszkvai” cárokat „russzkijé”-nek (orosz), vagyis a „Rusz népéhez tartozónak” nevezni. Innokentyij Gizel azonban szándékosan lengyelellenes csavart visz a saját történelemfelfogásába.

Mindezek mellett a tudós szerzetes a mindent magában foglaló „pánorosz ortodox nép” létét vallja, amellyel egyetlen csokorban egyesíti a keleti szlávokat, vagyis a mai oroszok, ukránok és belaruszok elődeit. Moszkva erről a kérdésről másképpen gondolkozik. Az orosz ortodox egyház vallási értelemben még csak nem is tekinti rokonainak a kijivi keresztényeket. Ha a 17. században valaki Kijivből Moszkvába akart költözni, akkor újra kellett keresztelkednie, minthogy az orosz papok teljességgel különböző vallásként tekintettek az ukrán ortodoxiára. Innokentyij azonban a saját politikai céljait követi: könyve valójában nem történelmi tanulmány, hanem diplomáciai eszköz, még inkább fegyver. Innokentyij célközönségét ugyanis a moszkvai diplomaták alkotják, ők azok, akikkel szemben egyfajta morális nyomásgyakorlással igyekszik élni. Rá akarja venni az orosz cárt, hogy lépjen katonai szövetségre az ukránokkal, és adjon nekik biztonsági garanciákat a lengyelekkel szemben viselt háborújuk során. Addig csűri-csavarja a történelmet, amíg el nem éri kívánt végcélját, vagyis amíg be nem sikerül bizonyítania, hogy Kijiv és Moszkva közvetlen kapcsolatban állnak egymással, és ebből adódóan a cárnak kötelessége támogatni Kijivet.

Innokentyij Gizel Szinopszis címmel jelenteti meg nem éppen elfogulatlan művét. A könyv rövid idő alatt komoly politikai visszhangot kelt, és váratlan módon a kor egyik bestsellerévé válik. Természetesen nagy hatást gyakorol az akkori orosz cárra, Alekszej Romanovra is.

Nem telik el sok idő, és máris napvilágot lát a Szinopszis második, majd harmadik kiadása. Hamarosan következnek a latin és görög nyelvű fordítások. Végül a következő orosz cár, Alekszej fia, a leendő Nagy Péter alatt a Szinopszis válik az 1700-as évek sztenderd orosz történelemkönyvévé.

A következő évszázadokban a Szinopszis lesz az orosz történetírók (Vaszilij Tatyiscsev, Nyikolaj Karamzin, Szergej Szolovjov, Vaszilij Kljucsevszkij stb.) legfontosabb hivatkozási alapja, amikor megírják az orosz történelemről alkotott saját verziójukat. Gizel nyomán az orosz állam egész története az egykori Kijevi Nagyfejedelemséggel veszi kezdetét. 1913-ban a történész és a rövid életű, 1917-es Ideiglenes Kormány leendő külügyminisztere, Pavel Miljukov, a fent említett Kljucsevszkij tanítványa a következőket írta: „A 18. századról szóló történetírásunkat teljes mértékben átjárja a Szinopszis szellemisége; ez határozza meg az olvasók ízlését és érdeklődését, ez jelenti a kiindulópontot a kutatók számára, egyúttal ez sarkallja őket a leghevesebb vitákra. Röviden, ez alkotja a múlt századi történettudományi fejlődés hátterét.”

Az Innokentyij Gizel által kiötölt történelmi logika oly mértékben illeszkedik a moszkvai uralkodók érdekeihez, hogy egészen a 21. századig ez lesz a történelem hivatalos verziója. Úgyhogy azok az orosz propagandisták, akik azt állítják, hogy az orosz és az ukrán valójában egyetlen, közös múlttal rendelkező nép, lényegében nem tesznek mást, mint hogy egyszerűen beveszik egy 17. századi propagandista ideológiáját.

A Sztyeppe Helénája

Minden a szerelem miatt történt. A neve Elena (Helena). Fiatal és gyönyörű, akár a görög mitológiából ismerős névrokona, aki miatt a trójai háború kitört. Dadusként kap munkát egy gazdag ukrán családnál. A ház úrnője, Hanna súlyos betegségben szenved, és segítségre van szüksége a gyerekek nevelésében. A tulajdonos, Hanna férje megkedveli a fiatal dadust, és hamarosan a szeretője lesz.

Rajta kívül még egy gazdag lengyel szerelemre gyúl Elena iránt – vagy legalábbis megkívánja. Ő arról álmodozik, hogy elragadja a nőt ukrán szomszédjától, és feleségül veszi. Egy ilyen történet még a 21. században is jó eséllyel sírással érne véget, a 17. század azonban jóval kegyetlenebb kor.

A vágytól epedő lengyelt Danielnek hívják, ukrán vetélytársát pedig Bohdannak. 1647 tavaszán Daniel kihasználja, hogy Bohdan éppen nem tartózkodik otthon, és a szolgáival megostromolja a birtokát, felgyújtja az otthonát, elrabolja Elenát, és olyan súlyosan összeveri Bohdan tízéves fiát, hogy az nem sokkal később belehal a sérüléseibe.

Mivel Ukrajna ekkoriban lengyel gyarmat, a bosszúra szomjazó Bohdan Varsóba utazik. Először a bírósághoz fordul, csakhogy ellensége, a lengyel nemes Daniel Czapliński magas rangú tiszt, úgyhogy a bíróság csupán egy megalázó összeget, 150 forintot ítél meg a számára. Bohdan úgy véli, hogy a birtoka – nem beszélve a fia és a szeretője elvesztéséről – legalább húszszorosát éri a megítélt összegnek, úgyhogy személyesen keresi fel a lengyel királyt, hogy előadja a panaszát.

A legenda szerint a király a palotájában, az éj leple alatt fogadja Bohdant. Egyidősek, és a szóbeszéd szerint régóta ismerik egymást, miután a király korábban már több kényes ügyének elintézését is Bohdanra bízta, többek közt ő segített megszerezni a kozákok támogatását az Oszmán Birodalom elleni háborúban, amelyet a saját parlamentje nem volt hajlandó finanszírozni. A találkozójukon először a király önti ki a lelkét vendégének: nincs hatalma, sóhajtozik, a nemesek irányítják az országot. Válaszképpen Bohdan megosztja vele szívszaggató történetét. A király azonban nem akar belekeveredni a dologba, és kijelenti:

– Ha ti, kozákok [vagyis zsoldosok] valóban olyan bátor harcosok vagytok, és ha megvannak hozzá a fegyvereitek, akkor miért nem álltok ki magatokért?

Ez a foghegyről odavetett felvetés megváltoztatja a világtörténelem menetét.

Most pedig ismerkedjünk meg valamivel közelebbről Elena és Bohdan világával!

Élet a 17. században

1647-ben Bohdan ötvenegy esztendős. A vidék, ahol él, számos néven ismert. Ezek közül a leginkább elterjedt az Ukrajna. Nagyjából ekkorra tehető, hogy egy Guillaume Levasseur de Beauplan nevezetű utazó megjelenteti Ukrajna leírása című könyvét Franciaországban. A szerző kifejti, hogy Ukrajnát általában Lengyelország részének tekintik, elhelyezkedését tekintve pedig „Moszkóvia és Erdély között található”. A vidék másik gyakori megnevezése Rusz vagy Malaja Rusz (Kis Rusz); ezek görög eredetű megnevezések. Az egyik változat szerint, amelyben számos mai ukrán történész is osztozik, a „Kis” melléknév egyszerűen arra utal, hogy ez a térség alkotja az állam történelmi magját. Az ettől északra fekvő területeket ennek megfelelően „Nagy Rusznak” nevezték, mivel azok nagyobb kiterjedésűek voltak. Idővel ezek a nevek átalakultak: Malorosszija (Kis-Oroszország), vagyis Ukrajna, és Velikorosszija (Nagy-Oroszország), vagyis a Moszkva körüli területek.

Bohdan még a kor viszonyai között is zűrzavaros időkben él. Európát – a népesség halálozási arányát tekintve – története legvéresebb fegyveres viszálya szaggatja szét: majdnem mindegyik ország részt vesz benne, és 5–8 millió halálos áldozatot követel. A történészek később harmincéves háborúként fogják emlegetni. A kezdetekor Bohdan huszonkét esztendős, és a harcok majdnem egész felnőtt élete alatt tartanak majd.

A kor legjelentősebb európai nagyhatalmát egyszerűen „a Birodalomnak” nevezik, ugyanis ekkor nincs riválisa a kontinensen. A teljes neve Német Nemzet Szent Római Birodalma, egyszerűbben Német-római Birodalom; hercegségek és fejedelemségek szövevénye, amelyekből a 19. századi egyesítést követően kialakul majd a modern Németország. A Habsburg-ház által igazgatott Birodalom fővárosa Bécs.

A harmincéves háború 1618-ban tör ki a Birodalom és a mai Csehország területén lévő Bohémia között. A 17. századi „világháború” a felszínen a vallás körül zajlik: a katolikus Szent Római Birodalom és annak szövetségesei állnak szemben a protestáns fejedelemségekkel. Hamarosan azonban a felekezeti szempontok zavarossá válnak, és a különböző népek már a vallástól függetlenül is ott ütik egymást, ahol csak érik.

A 17. században az emberek identitását elsődlegesen a vallás határozza meg. Az ukránok döntő többségéhez hasonlóan Bohdan is ortodox családba születik, ám tizenöt évesen egy lvivi jezsuita iskolába küldik, ahol értelemszerűen arra buzdítják, hogy katolizáljon, amit elvi okokból megtagad.

Bohdan huszonnégy évesen az apja oldalán hadba vonul, és a lengyel hadseregben szolgál az oszmán erők ellen. A törökök győznek; Bohdan apja meghal az összecsapásokban, őt magát pedig foglyul ejtik, és eladják rabszolgának (az ilyesmi gyakorinak számít a 17. században). Ezzel együtt szerencséje lesz, ugyanis két évvel később a rokonai kiváltják a rabszolgaságból.

Miután hazatér, az elnyűhetetlen Bohdan hamarosan ismét hadba vonul. A 17. században az ukrán férfiak jelentős része katonaként éli az életét. Az ukránok nagy része ekkoriban kozák; zsoldos, aki nem annyira földművelésből vagy kereskedelemből, hanem a harcból él. A háború sújtotta Európában jelentős igény mutatkozik a zsoldosseregekre.

Ekkor Franciaország is hadba lép, mégpedig a Birodalom ellen. Annak ellenére, hogy Franciaország katolikus állam, Richelieu bíboros, az első miniszter – akit a Három testőrből is ismerhetünk – meglátja a lehetőséget, hogy a konfliktusban a Habsburgok kárára kiterjesszék Franciaország határait. A lutheránus svédeket hasonló birodalmi ambíciók fűtik, úgyhogy ők is a Birodalom ellen indulnak. Richelieu halálát követően Mazarin bíboros folytatja elődje politikáját. 1644-ben Mazarin lesz az, aki felbérel egy ukrán zsoldosokból álló csapatot, hogy elfoglalják a franciaországi Dunkerque kikötőjét.

A legenda szerint Bohdan nem sokkal a dunkerque-i küldetés után arra tér haza, hogy a birtokát felégették, a szeretőjét pedig elrabolták. Mint fentebb már szó volt róla, először úgy jár el, ahogy az a lengyel király, IV. Ulászló király hű alattvalójától elvárható: panaszával a bírósághoz, majd személyesen a királyhoz fordul. Ám miután megütközik a vele szemben tanúsított bánásmódon, kozák sereget toboroz magának. Ukrajna minden tájáról gyűlésre hívja a kozákokat, és felkelésre buzdítja őket. Az ötlet roppant népszerűnek bizonyul: az ukrán parasztoknak ekkor már régóta elegük van a gazdasági és vallási elnyomásból. Mindenkinek jó oka van a lázadásra – a dolog egyáltalán nem Elenáról szól.

Bohdannak szüksége van szövetségesre. Lengyelországgal szemben az északra fekvő Orosz Cárság lenne az ideális szövetséges. Csakhogy Moszkva, az állam fővárosa és központja az évtizedes megosztottságot követően még túlságosan gyenge. Nem marad más lehetőség, mint a déli szomszédnak, Krímnek udvarolni. Ekkoriban a félsziget egyetlen nagy, muszlim állam, a Krími Kánság, amely felett még mindig Dzsingisz kán leszármazottai uralkodnak.

A kishitű Moszkva

Mi a helyzet a Moszkva-központú (Moszkóviaként is ismert) Orosz Cársággal a 17. században? Miért tartja Bohdan gyengének és képtelennek arra, hogy segíteni tudjon? Tény, hogy az ország nem tudta maga mögött hagyni Rettegett Iván örökségét, aki ötven évig ült a trónon, és ezzel az orosz történelem leghosszabb ideig hatalmon lévő szereplőjének mondhatja magát (ezt a rekordot még Putyin sem tudja megdönteni – valószínűleg). Iván jelentősen kiterjesztette az állam határait, miközben olyan könyörtelenséggel uralkodott alattvalóin, hogy a nép még 1584-ben bekövetkezett halála után is évtizedekig demoralizált és megnyomorított maradt.

Bohdan nem sokat tud az ország politikai viszonyairól. Nagyjából tíz évvel a cár halála után született, és még csak nem is hallott semmiféle „Rettegett Ivánról”. Hivatalosan ugyanis a cárt IV. Ivánnak hívják, a „Rettegett” jelzőt pedig csak mintegy egy évszázaddal később kapja meg Vaszilij Tatyiscsev történésztől.

Bohdan gyermekkorában sokat hall a Lengyelország és az Orosz Cárság közti háborúkról, illetve arról, hogy miként igyekezett az előbbi időről időre a saját emberét ültetni Moszkóvia trónjára. Amikor 1610-ben betölti a tizenötöt, a moszkvai elit (amelynek tagjait bojárokként is ismerik) elmozdítja a trónról az épp aktuális cárt, és egy másik tizenöt éves fiatalember fejére helyezi a koronát: ő a lengyel trón örököse, a leendő IV. Ulászló király. A király és Bohdan ekkor még természetesen nem ismerik egymást.

A moszkvai bojárok mindössze egyetlen feltételt támasztanak: a lengyel hercegnek át kell térnie a katolikus hitről az ortodoxra. Ha ezt a feltételt elfogadják, alighanem a világtörténelem is más mederben csordogál tovább. Ulászló apja, a jelenlegi lengyel király, III. Zsigmond azonban közbeavatkozik, és kategorikusan megtiltja a fiának az áttérést. Jobb ötlete támad: a jezsuitáknál nevelkedett Zsigmond inkább maga ajánlkozik Oroszország új cárjának, abban az esetben, ha az orosz népet arra kényszerítik, hogy áttérjen a katolikus hitre. A bojárok ezt természetesen visszautasítják. Háború tör ki, és a lengyel csapatok elfoglalják Moszkvát. A harcokba a lengyelek szövetségeseként a kozákok is bekapcsolódnak.

Bohdan számára az Orosz Cárság tehát nem annyira fenyegetés, mint inkább zűrzavar sújtotta, ortodox keresztények által lakott vidék. Amikor betölti a tizenhetet, megtudja, hogy egy orosz hadosztály visszafoglalta Moszkvát, a lengyelek pedig visszavonulót fújtak. Habár az ifjú Ulászló továbbra is Moszkóvia cárjának nevezi magát, időközben Moszkvában új uralkodót választanak a Romanov-dinasztiából. Mindenesetre Moszkóvia uralkodói hosszú időn át következetesen tartózkodni fognak a külföldi hadjáratoktól. Bohdan és a kozák sereg még harmincöt évvel később is tisztában van azzal, sosem fogják tudni meggyőzni az oroszokat arról, hogy hadat üzenjenek a lengyeleknek, ezért jobb híján a Krími Kánsághoz fordulnak segítségért.

A független Ukrajna

Annak érdekében, hogy Bohdan átfogó felkelést indíthasson Lengyelország ellen, a demokratikus eljárásrendet kell követnie: először is szüksége van rá, hogy a kozákok hetmanná, vagyis a hadsereg vezetőjévé válasszák, úgyhogy ellátogat a Zaporizzsjai Hadba. Ez Délkelet-Ukrajna egyik jelentős védelmi létesítménye; lényegében egy világvégi erődítményről van szó, amely a lakókat a különféle betolakodóktól, elsősorban a Krími Kánság csapataitól hivatott megvédeni, akik délről rendszeresen rárontanak az országra, fosztogatnak, és rabszolgasorba taszítják a lakosokat. A 21. század embere, aki a Trónok harcán nevelkedett, talán a leginkább az Éjjeli őrségként és a hozzá tartozó Falként tudja elképzelni a Hadat. Az itt élő kozákok az ukrán társadalom speciális rétegét alkotják; ők a legbátrabbak közülük, ahogyan arról számos népi hagyomány is tanúskodik. Nem kérdés, hogy gondolkodás nélkül a legnagyobb örömmel csatlakoznak a felkeléshez. Teljes körű támogatásukról biztosítják Bohdant, akit annak rendje és módja szerint megválasztanak hetmanná, majd a kozákok az összes lengyel parancsnokot elűzik. Az ukrán felkelés futótűzként terjed.

Varsó hatalmas sereget küld az ukrán lázadás (a korábban már emlegetett Hmelnickij-felkelés) leverésére, sőt ehhez még Moszkóviától is segítséget kér – ironikus módon az orosz cár ebbe bele is egyezik. 1648 májusában Bohdan Hmelnickij serege megnyeri első nagy ütközetét Zsovti Vodi mellett, nem messze attól a helytől, ahol százhúsz évvel később megalapítják a kozák Krivij Rih városát, háromszázharminc évvel később pedig megszületik a leendő ukrán elnök, Vova Zelenszkij.

Alig néhány nappal később Varsóban a lengyel IV. Ulászló király urulithiasisban (vagyis vesekövektől) hal meg. Bohdan némiképp megütközik ezen a fejleményen, minthogy a felkelés ellenére továbbra is úgy számolt, hogy a jövőben fenn tudja tartani a kapcsolatokat a lengyel királlyal. A terv nem a Lengyelországtól való teljes elszakadás, mindössze a jogok bővítése és az önrendelkezés kiszélesítésének kiharcolása volt. Ulászló halálát követően Bohdannak fogalma sincs arról, hogy ki követi majd a lengyel trónon, és kivel kell majd tárgyalóasztalhoz ülnie, ha eljön az ideje.

Ekkoriban a lengyel–litván államközösség koronája nem a családon belül öröklődik tovább. A következő királyt mindig a lengyel és litván nemesség és papság képviselőiből álló parlament (szejm) választja meg. Miután Bohdan végiggondolja helyzetét, arra jut, hogy a legkisebb rosszat az jelentené számára, ha Moszkóvia új cárja, Alekszej Romanov foglalná el a lengyel trónt. Az ötlet a cár számára is vonzó, de egyelőre habozik beadni a derekát. Mindeközben Bohdan az elhunyt lengyel király öccsével, az utódlásra szintén erős jelöltnek számító Kázmér Jánossal is megpróbál tárgyalni. Alekszej továbbra sem tud dönteni, úgyhogy végül Kázmér Jánost választják királlyá.

A felkelés azonban folytatódik. A lázongó parasztok elkezdik felgyújtani az Ukrajna területén élő lengyelek és zsidók otthonait. Az összes, a lengyel–litván államközösség területén élő zsidó mintegy harmada él ezen a vidéken. A többségük a lengyel közigazgatásban dolgozik, jellemzően adószedőként tevékenykedik a lengyel nemesség szolgálatában.

A felkelés során a kozákok kifosztják a lengyel birtokokat, és lemészárolják azok tulajdonosait. Ezenkívül tömeges zsidóellenes pogromokra is sor kerül. Nem a zsidók a felkelés elsődleges célpontjai: ők csupán rossz helyen vannak, rossz időben. Maga Bohdan nem szereti a zsidókat. Mivel a felkelés az ortodox keresztények jogainak jegyében tört ki, a kozákok ellenségként tekintenek a zsidókra, és a lengyelekkel együtt mészárolják le őket. A 17. században az antiszemitizmus széles körben elterjedt és mélyen gyökerező jelenség. Európában gyakoriak az olyan peres eljárások, amelyekben zsidókat keresztény gyerekek feláldozásával vádolnak. A felkelést követően Bohdan örökké ádáz antiszemitaként marad meg a köztudatban.

Néhány hónap leforgása alatt az ukrán vidéket nagyjából az összes lengyel nemestől, hivatalnoktól, katolikus paptól és zsidótól megtisztítják. Az áldozatok számára vonatkozó becslések változóak. A 17. században az emberélet csekély értékkel bír; bármilyen viszály rengeteg áldozatot szedhet. Ugyanakkor a történészek is hajlamosak eltúlozni a valódi számokat.

1648 decemberében Bohdan serege győzedelmesen bevonul Kijiv ősi fővárosába. Az egyházi vezetők ünnepélyesen köszöntik: az érsek-metropolita (vagy egyszerűen csak metropolita), a Kijivi Barlangkolostor főapátja, Innokentyij Gizel, sőt még a Moszkva felé tartó útján épp Kijiven áthaladó jeruzsálemi Paisziosz pátriárka is jelen van. Gratulálnak Bohdannak a győzelméhez, és a knyaz nemesi címen szólítják meg, amelyet nagyjából „fejedelemnek” lehetne fordítani – ezzel fejezik ki, hogy uralkodóként tekintenek rá. Bohdan a szó hallatán egyfajta lelki forradalmat él át: korábban még sosem gondolt arra, hogy Ukrajna független, önálló állammá válhat, amelyet ráadásul ő maga irányíthatna.

Mindenesetre amikor Bohdan találkozik a pátriárkával, először más ügyben fordul hozzá: szeretett Elenáját rákényszerítették, hogy katolizáljon, és hozzámenjen egy lengyelhez, aki időközben elmenekült. Lehetséges volna, hogy valamiképpen elváljon a férjétől annak távollétében, és újraházasodjon, ezúttal Bohdannal? A pátriárkának nincs ellenvetése, amiért cserébe rögtön kap hat lovat és ezer aranyat. Bohdan és Elena megesküsznek.

TARTALOM

Bevezetés

Első rész: Hét történet az ukrajnai gyarmati elnyomásról

1. Az egység mítosza: Bohdan Hmelnickij és a moszkvai egyezmény

2. Az árulás mítosza: Ivan Mazepa szakítása Nagy Péterrel

3. A Krím mítosza: hogyan fosztotta meg Nagy Katalin a kozákokat a szabadságuktól

4. A nyelv mítosza: Tarasz Sevcsenko küzdelme a rabszolgaság ellen

5. Lenin mítosza: A független Ukrajna megszületése

6. A bőség mítosza: hogyan tervelte ki Sztálin a holodomort

7. Bandera mítosza: Az ukránok a második világháborúban

Második rész: Hét történet Ukrajna jelenkori elnyomásáról

8. Megint az egység: a szovjet Ukrajna identitáskeresése

9. Megint az árulás: Leonyid Kravcsuk megsemmisíti a Szovjetuniót

10. Megint a nyelv: Leonyid Kucsma felnyergeli az ördögöt, és Moszkvába repül

11. Megint Bandera: Putyin megágyaz a narancsos forradalomnak

12. Megint a bőség: Viktor Janukovics felülkerekedik a narancsos forradalmon

13. Megint a Krím: Putyin háborút indít Ukrajna ellen

14. Megint Lenin: Volodimir Zelenszkij felhagy a tréfálkozással

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

Név- és tárgymutató

Felhasznált betűtípusok

Barlow – SIL Open Font License

Mohave – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License