Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I. Melyben megismerkedünk a szereplők személyével és nemzetiségével

II. Helyben közelebbről megismerjük Kin-Fót és Wang filozófust

III. Melyben az olvasó madártávlatból, fáradság nélkül meglátja Sanghaj várost

IV. Melyben Kin-Fo igen fontos levelet kap, amely már egy héttel azelőtt érkezett

V. Melyben Lé-u oly levelet kap, hogy jobban örülne, ha meg sem kapta volna

VI. Mely talán vágyat kelt az olvasóban, hogy meglátogassa a Centenaire irodáját

VII. Melyet szomorúnak lehetne mondani, ha nem a Mennyei Birodalomban szokásos szertartásokról volna szó

VIII. Melyben Kin-Fo komoly ajánlatot tesz Wangnak, aki azt éppoly komolyan elfogadja

IX. Melynek befejezése, noha nagyon különös, talán még sem lepi meg az olvasót

X. Melyben Craiget és Fryt hivatalosan is bemutatják a «Centenaire» ügyfelének

XI. Melyben megtudjuk, hogy Kin-Fo a Mennyei Birodalom egyik leghíresebb személyisége lesz

XII. Melyben Kin-Fo, két testőre és Szun kalandos útra indulnak

XIII. Melyben meghalljuk a híres elégiát: - a százesztendős agg öt évszakáról

XIV. Melyben az olvasó csak egy várost lát, s mégis egyszerre néggyel ismerkedik meg

XV. Melynek tartalma nem csak Kin-Fót, hanem valószínűleg az olvasót is nagyon meglepi

XVI. Melyben Kin-Fo, aki még mindig nőtlen, ismét nyakába veszi a világot

XVII. Melyben Kin-Fo áru értéke ismét veszélyben forog

XVIII. Melyben Craig és Fry kíváncsiságuknak engedve, megvizsgálják a Sam Yep rakományát

XIX. Mely sem a Sam Yep kapitányára, sem a legénységre nézve nem jól végződik

XX. Melyből az olvasó megtanulja, mily veszélyeknek teszik ki magukat azok, akik a Boyton kapitány készülékét használják

XXI. Melyben Craig és Fry nagy megelégedéssel szemlélik a hold feljöttét

XXII. Melyet maga az olvasó is megírhatott volna, oly váratlanul végződik

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

EGY KÍNAI
VISZONTAGSÁGAI KÍNÁBAN

fordította
Zigány Árpád

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-422-1 EPUB
ISBN 978-963-559-423-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
Les Tribulations d'un Chinois en Chine

első kiadás: 1879
az elektronikus változat az 1900. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Lai Afong (1839 – 1890) Kínai hajók, Kvangdzsunál
című nyomata és Jules Verne (1828 – 1905) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
Melyben megismerkedünk a szereplők
személyével és nemzetiségével

- Meg kell adni, hogy az életnek mégis csak vannak jó oldalai! - kiáltott föl az egyik vendég, rákönyökölve márványtámlás székének karjára, mialatt élvezettel fogyasztotta a cukrozott nénufar-fürtöt.

- De a rossz oldalai sem hiányoznak! - felelte a, másik, erősen köhögve, mert a megfűszerezett cápauszony a torkán akadt és csaknem megfojtotta.

- Legyünk filozófusok! - szólt most közbe egy idősebb férfi, a kinek az orrán igen nagy, fába foglalt pápaszem éktelenkedett. - Lehet, hogy ma még a halál veszedelme fenyeget, s holnap már minden elmúlik: úgy, amint ez az édes nektár lecsúszik a torkomon. Mert, hiába! ilyen az élet.

És a mély bölcsességű epikur, aki közönyös megnyugvással fogadta az életet, kiürítette ezüst-serlegét, melyben langyosra melegített, zamatos bor párolgóit.

- Én, részemről, meg vagyok elégedve az élettel, - felelte a negyedik: - főleg, ha az ember semmit sem tesz és módjában van, hogy tétlenül éljen.

- Ez tévedés! - szólt az ötödik. - A boldogság a. munkában és tanulásban rejlik. A boldogságot csak az. keresi és csak az éri el valóban, aki annyi ismeretet, szerez, a mennyi csak tőle telik...

- És végre is oda lyukad ki, hogy semmit sem. tud!

- Mert nem ez-e a bölcsesség kezdete?

- És a vége, váljon micsoda?

- A bölcsességnek nincs vége, - felelt a pápaszemes. - A józan értelem és Ítélet birtoka a legnagyobb- boldogság.

Ekkor a legelső vendég egyenesen a házigazdához fordultja ki az asztalfőn, vagyis a legrosszabb helyen ült, mert az udvariasság igy parancsolta. A házigazda közönyösen és szórakozottan hallgatta a poharazók beszélgetését, de nem szólt bele.

- Lássuk csak, - kérdezte az első vendég: - mit szól a házigazdánk ehhez a borízű fejtegetéshez? Jónak vagy rossznak találja-e ma az életet?

A házigazda közönyösen ropogtatott el néhány görögdinnye-magot, s felelet helyett megvetően fölbiggyesztette az ajkait, mintha a kérdés egyáltalában nem is érdekelné.

- Peuh! - szólt aztán.

Ez az indulatszó, a közönyös ember szájában, mindent kifejez, noha tulajdonképen semmit sem mond. Megvan minden nyelvnek a szótárában és azt mondhatnék róla, hogy az unalom és a bosszúság legtökéletesebb nyilatkozása.'

Az öt vendég most megrohanta a házigazdát és elárasztotta kérdésekkel, okoskodásokkal. Mindegyik a véleményét akarta hallani. Kezdetben egyáltalában nem akart válaszolni s végre is azzal ütötte el a kérdést, hogy az élet sem nem jó, sem nem rósz. Szerinte az élet nagyon jelentéktelen „találmány”, amely nem sokat ér és nem sok örömet szerez.

- Micsoda beszéd!

- Csak azért beszél igy, mert nyugalmát soha még egy rózsa-levél sem zavarta meg!

- Pedig milyen fiatal I

- Fiatal, szép és erőteljes!

- S hozzá még gazdag is I

- Nagyon gazdag!

- Talán gazdagabb, mint kellene!

Ezek a gyorsan következő és egymást keresztező megjegyzések semmi hatással sem voltak a házigazdára, aki még csak el sem mosolyodott. Könnyedén vállat vont, mintha érdemesnek sem tartotta volna, hogy saját élete könyvében lapozzon, a melynek talán még az első lapjait sem vágta föl!

Pedig ez a csinos, kellemes külsejű férfiú alig lehetett több harminc évesnél, e mellett nagyon gazdag volt, észre és műveltségre kivált az átlagból: szóval mindene megvolt, a mi oly sok embernek hiányzik, hogy boldog lehessen. De hát miért is nem volt az?

Miért nem volt boldog?

Most komolyan megszólalt a filozófus és úgy beszélt, mintha előadást tartana valamelyik antik bölcsészeti akadémián:

- Barátom, - szólt a házigazdához, te csak azért nem vagy boldog, mert boldogságod mind a mai napig negatív boldogság volt. Mert a boldogsággal is úgy vagyunk, mint az egészséggel. Hogy megbecsülhessük, szükséges, hogy néha-néha híjával legyünk. Te pedig sohasem voltál beteg... illetőleg: sohasem voltál boldogtalan. Még csak ez hiányzik életedből. Mert ki tudná megbecsülni és élvezni boldogságát, ha még sohasem volt boldogtalan?

S e bölcs megjegyzés után a filozófus fölemelte habzó pezsgővel telt poharát és felköszöntötte a házigazdát:

- Felhőt kívánok barátom életének derült egére s azt óhajtom, hogy szenvedések tegyék változatossá napjait.

És az áldomás után fenékig ürítette poharát.

A házigazda igenlőleg bólintott és megint visszaesett előbbi közönyösségébe.

Hol folyt le ez a beszélgetés! Talán valamelyik európai nagy szálloda ebédlőjében: Páriában, Londonban, Bécsben, vagy Szent-Péterváron? Az ó- vagy az új-világban gyűlt-e össze ez a kedélyes társaság? és kik voltak tagjai, hogy ily józanul vitáztak e fontos kérdés fölött, lakoma közben?

Annyi bizonyos, hogy sem franciák, sem magyarok nem voltak, mert nem beszéltek a politikáról.

A középnagyságú szalon, melyben ültek, kiváló fényűzéssel volt díszítve. A kék és narancs-sárga ablaküvegeken át még beragyogtak a szobába a lehanyatló nap utolsó sugarai. Kint, az ablak előtt, az enyhe esti szellő ide s tova ingatta a virágokat és néhány sokszínű lampion halvány világa vegyült a leáldozó nap csökkenő fényébe.

A selyemmel kárpitozott falakon kettősen köszörült tükrök lógtak, az asztal fölött pedig egy punka függött, melynek folyton lengő perkál-szárnyai hűsítve csináltak szelet a vendégek fejei fölött.

A nagy, négyszögletű asztal fekete lakkal volt bevonva, melyben, mint tükörben látszottak meg a finom porcelán-edények és ezüst evő-készletek, mivel abrosz nem volt az asztalon. De nem voltak szalvéták sem: hanem csak egyszerű papírlapok, melyekből minden vendég keze ügyében jókora csomó állt készen. A székek támlája márványból volt, tehát sokkal hűvösebb, mintha szövetből, vagy selyemből, vagy akár fából készült volna.

Az asztal körül igen csinos leányok szolgáltak föl, akik liliomot, őszirózsát viseltek fekete hajukban, karjaikon pedig arany-karpereceket hordtak. Mosolyogva, vidáman váltottak tányért, vagy hozták a fogásokat: de mindig csak az egyik kezükben, mert a másikban legyezőjüket tartották, mellyel a vendégeket és magukat is hűsítették.

Az ebéd semmi kívánni valót sem hagyott maga után. A százötven fogás a legrendkívülibb és legritkább ételekből volt összeállítva. Először cukros sütemények, kaviár, kirántott sáskák, aszalt gyümölcs és a Ning-Po folyóban fogott osztrigák. Aztán egymásután következtek: kacsa-, galamb- és bíbic-tojás fölhabarva főtt marhahús fecskefészekkel körítve, gingzeng-mártás, tokhal-kopoltyú befőttel, cukrozott bálna-ideg, sárga rák-vagdalék, fokhagymás ürü-szemek, fiatal gyökerek cukorban, stb., stb. Singaporei ananász, besózott mandulák, a long-yen fehérhúsú gyümölcse, kantoni narancsok stb., stb., volt az óriás ebéd utolsó három fogása, amit bőven leöblögettek sörrel, pezsgővel és borral. Végezetül pedig asztalra került a soha nem nélkülözhető rizs, melyet hosszú, vékony pálcikákkal ügyesen vittek szájukba.

Aztán a fiatal leányok meleg vízbe áztatott szalvétákat hoztak be, melyekkel a vendégek megtörülgették arcukat és kezeiket.

Az ebédnek vége volt és most következett a zene. A szoba hirtelen megtelt énekesnőkkel és muzsikusokkal. Az énekesnők szépek, kedvesek, fiatalok és szerények voltak: de a hangverseny, európai fölfogás szerint, iszonyú kínszenvedés volt. Az énekesnők vonítottak, miákoltak, kuruttyoltak, mérték és összhang nélkül, s néha oly élesen sikoltottak, hogy a gyöngébb füldob bizonyára nem bírta volna kitartani. A zene mindenben méltó kísérője volt az éneknek: a nagy bőgő komoly bugása belevegyült a hárfa zizegő pengésébe, a fülsértő klarinétok túlharsogták a kigyóbőrrel bevont kézi dobokat és a harmonikák kellemetlen, pokoli lármával töltötték be a szobát, valahányszor megszólaltak.

A csodálatos zenekar karmestere belépve átnyújtotta programját a házigazdának, hogy válasszon a darabok közül, s mikor a házigazda intett neki, hogy tetszésére bízza a választást, a karmester rázendítette a: Bokréta tíz virágból című darabot, mely akkortájban nagyon divatos volt.

A darab végezte után a taps és a bravó-kiáltások egymást érték, mire a zenekar és az énekesnők mélyen meghajolva, elégedetten távoztak, hogy folytassák kőrútjukat a vendéglő többi helyiségeiben.

A vidám társaság most fölkelt, de csupán csak azért, hogy a másik asztalhoz menjen, a melyen már ott volt mindegyiknek helye előtt a kis, födeles findzsa; a födeleken rajt volt Bodhidharáma, a nevezetes buddhista barát képe, amint a legenda-szerű tutajon áll. Minden findzsa mellett volt egy ^csipetnyi tea is, melyet a vendégek maguk dobtak bele a findzsában gőzölgő forró vízbe.

De milyen tea volt ez! Nem kellett attól tartani, hogy a Gibb-Gibb & Tsa cég, mely szállította, meghamisítja, vagy silány levelekkel keveri; ki volt zárva az is, hogy már kifőzték a becses teát, vagy hogy a lelkiismeretlen kereskedő gyömbérrel sárgára és arzénnel zöldre festette. A legtisztább, hamisítatlan császár-tea volt levelekben, melyet márciusban szedtek: amit csak ritkán cselekesznek meg, mert az így megszedett fa rendesen elpusztul. Ezt a teát fiatal leányok szedték kesztyűs kézzel és a vendégek most azon forrón, cukor nélkül itták meg.

Akármelyik európai ki sem fogyott volna a nemes ital dicséretéből, melyet a vendégek apró kortyokban, de látható lelkesülés nélkül élveztek: nem ugyan azért, mintha nem becsülték volna eléggé a finom teát, hanem azért mert már hozzá voltak szokva.

Meglátszott rajtuk már az első tekintetre, hogy abban az országban születtek, ahol a tea terem s hogy ennek az országnak az előkelő társadalmába tartoznak. Öltözékük díszes és fényűző volt: a han-csaol, ez a könnyű ing, a ma-kaul, ez a rövid tunika, a hosszú haol, melyet az oldalán gombolnak be, a kis sárga papucsok és pettyes harisnyák, meg a selyem alsónadrág, a finom áttört selyem öv a derekukon és a belé szúrt legyező: minden azt mutatta, hogy gazdagok és előkelő családból sarjadtak.

A findzsák még tele voltak. Abban a pillanatban, mikor a házigazda a magáét kiürítette, rákönyökölt az asztalra, és szemeit révedezve függesztette maga elé a semmiségbe. Aztán, közönyös hangon, mint rendesen, megszólalt:

- Barátaim, hallgassatok végig és ne nevessetek ki: A kocka már el van vetve. Azon a ponton állok, hogy új irányt adjak életemnek s talán változatossá tegyem eddigi egyhangúságát. Jól cselekszem-e, vagy rosszul? a jövő mutatja meg. Ez az ebéd, a melyre meghívtalak benneteket, búcsúebéd volt a legényélettől. Két hét múlva megnősülök és...

- És te lész a legboldogabb ember! - kiáltott föl az optimista. - Nézz ide! Minden jel arra mutat!

S valóban, kint az ablak alatt a szarkák vidáman csörögtek és a tea-levelek függőlegesen úsztak a findzsákban. Ezek mind csalhatatlan előjelei voltak a boldogságnak.

A vendégek mindnyájan fölugráltak és szerencsét kívántak házigazdájuknak, aki a jókivánatokat a legnagyobb hidegséggel fogadta. De, mivel nem mondta meg annak nevét, aki, mint felesége, hivatva lesz, hogy életének „új irányt” adjon, a vendégek egyike sem kérdezősködött erről.

A filozófus azonban nem csatlakozott a többiek szerencse-kívánataihoz. Karjait keresztbe fonta mellén, szemeit félig lehunyta és gúnyosan mosolygott; úgy látszott, hogy épen úgy nem találja helyénvalónak a vendégek örömét, mint a házigazda életuntságát.

A házigazda talán észrevette ezt, mert fölkelt, odalépett a filozófushoz és a vállára téve kezét, a szokottnál nyugtalanabb hangon kérdezte:

- Talán már kivénültem a házasságból?

- Nem.

- Vagy talán még nagyon fiatal vagyok?

- Szó sincs róla.

- Azt hiszed, hogy nem helyesen cselekszem?

- Az meglehet.

- Te tudod, hogy kit választottam: s azt is tudod, hogy minden meg van benne, a mivel boldoggá tehet engem.

- Ezt is tudom.

- Nos tehát?...

- Te benned nincs meg az, a mi boldoggá tehetne-

Unatkozni egyedül, nagyon rossz: de unatkozni kettesben, még rosszabb!

- Tehát sohasem leszek boldog!

- Mindaddig nem, míg a balsors meg nem látogat.

- A balsors nem érhet utói engem.

- Annál rosszabb, mert akkor gyógyíthatatlan vagy.

- Ah! ezek a filozófusok! - kiáltott föl a legfiatalabb. - Nem jó rájuk hallgatni. Valóságos elméletgépek. De minden elméletük hiábavalóság, mert a gyakorlati életben egyetlen egy sem válik be. Csak nősülj meg, barátom, csak nősülj meg! Én is követném példádat, de fogadást tettem, hogy soha meg nem nősülök. Csak rajta, barátom: s adja isten, hogy, - amint költőink mondják, - a két főnix örökké együtt maradjon és gyöngén szeresse egymást! Barátim, én a mi kedves házigazdánk boldogságára iszom.

- Én pedig, - felelte a filozófus, - annak a reményére iszom, hogy valami istenség közbelép és reá küldi .a balsorsot barátunkra, hogy megtanulja megbecsülni boldogságát és szerencséjét.

E bizarr áldomásra a meghívottak mind fölkeltek, összetették ökleiket, mint az ökölvívó atléták szokták a viadal kezdetén, aztán megint leeresztették és a fejükkel bókolva, elbúcsúztak egymástól.

Az eddigi leírásból az olvasó már bizonyára kitalálta, hogy ez a társaság kínai vendégekből állt: nem olyan félvad kínaiakból, a kiknek szögletes alakjával elég gyakran találkozunk a csészéken, legyezőkön és kályhaellenzőkön: hanem a Mennyei Birodalom eleurópaiasodott alattvalóiból, a kiknek száma egyre növekedik, mióta a nyugati polgáriasultság utat tört az eddig elzárt, titokzatos országba.

S valóban, a házigazda a gazdag Kin-Fo volt, a kit elmaradhatatlan árnyéka, Wang filozófus kisért, s az ebédet a kantoni Gyöngy-rakpart egyik úszó-vendéglőjében ették végig Kin-Fo és meghívott vendégei: a kék gombos Pao-Sen, aki negyedik rangosztályú mandarin volt, Yin-Pang, a gazdag selyemkereskedő, a kinek üzlete a Gyógyszerész-utcában volt, továbbá Tim, a megrögzött világfi és Hual, az író.

S mindez a negyedik hold huszonhetedik napján történt, napszállat előtt.

II.
Helyben közelebbről megismerjük
Kin-Fót és Wang filozófust

Kin-Fo azért adta ezt a búcsúebédet Kantonban, mert ifjúsága egy részét a Kuang-Tong tartomány fővárosában töltötte el. Számos barátai közül, történetünk idejében, már csak ez a négy maradt meg: a többieket, a kiket az élet szétszórt a nagy világban, nem hívhatta meg, mert azt sem tudta, hogy merre vetődtek el.

Ő maga Sanghajban lakott és csak azért jött néhány napra Kantonba, hogy ha lehetne, szórakozzék. De még a lakoma estéjén hajóra szándékozott ülni, hogy haza menjen nyugodt hajlékába.

Mi sem természetesebb, minthogy Wangot is Kin-Fo társaságában találjuk, mert a filozófus soha sem hagyta el tanítványát. Igaz ugyan, hogy Kin-Fo kevésbe vette a bölcs tanításokat, de azért az «elmélet-gép» - ahogy Tim elnevezte - egyre gyártotta a szebbnél szebb élet- bölcsességi 'szabályokat.

Kin-Fo tisztavérű kínai volt az éjszaki tartományokból, melyeknek lakosai sohasem keveredtek a tatárokkal, illetőleg a mongol-fajjal. A déli tartományokban aligha lehetett volna hozzá hasonló kínait találni, mert ott a népnek minden rétege elkeveredett a mandzsu-fajjal. De Kin Fo ereiben nem volt egyetlen egy csöpp tatárvér sem. Erőteljes, magas termetű férfiú volt, arcbőre inkább fehér, mint sárgás, szemöldökei egyenesek, szemeinek vágása vízszintes és csak a szögletekben fölfelé hajló, orra egyenes, arca nem lapos: szóval bátran beillett volna a nyugati népcsaládok bármelyikébe is.

Valóban, Kin-Fo csak abban volt kínai, hogy gondosan leborotválta koponyáját, mely oly sima volt s úgy fénylett, mint a tükör, míg a tarkójáról, mint valami kígyó, gyönyörű fonatban hullott hátára a tömött, vastag varkocs. Körmei hosszabbak voltak egy centiméternél, s ez mutatta, hogy azok közül a boldogok közül való, a kiknek nincs szükségük a kezük munkájára, hogy megélhessenek.

Egyébként Pekingben született s ez oly előny volt, a melyre minden kínai büszke. Mert atyja, Csung-Héu, azelőtt Pekingben lakott és csak akkor telepedett meg Sanghajban, mikor Kin-Fo mái- nyolcz éves volt.

Ennek a derék kínainak, mint a Mennyei Birodalom legtöbb lakójának, kiváló kereskedelmi érzéke volt. Kezdetben mindennel kereskedett, amit ez a gazdag ország csak termelt: papirossal és selyemmel, cukorral és teával, vassal és rézzel. Főüzlete, a hong, ugyan Sanghajban volt: de fiókjai voltak Nan-Kingben, Tien-Csinben, Makaóban, sőt Hong-Kongban is. Mivel az európai szokásokkal hamar megbarátkozott, áruit angol gőzösökön szállíttatta és a tengeralatti kábel sürgönyeiből tudta meg a selyem tőzsdei értékét Lyonban, az ópiumét Kalkuttában. Nem hallgatott a konzervatív mandarinokra és a babonás népre, hanem a civilizáció minden eszközét fölhasználta, ha céljait elősegítették.

így aztán Csung-Héu oly ügyesen vezette üzletét, hogy akkor már, mikor Kin-Fo megszületett, körülbelül négyszázezer dollár vagyona volt. A következő években pedig megkétszerezte ezt az összeget, az ríj-világgal folytatott rabszolgakereskedésben.

A Mennyei Birodalom túlnépes és roppant területe nem tarthatja el az egész lakosságot, melynek számát háromszázhatvan millióra teszik. Ez körülbelül az egész föld összes népességének egy harmad része. Akármily kevéssel beéri is a szegény kínai, azért mégis csak eszik: és a roppant birodalom búzája, rizse, kölese nem elég a rengeteg lakosság táplálására. A fölösleges nép tehát örül, ha külföldre mehet azokon a nyílásokon, réseken át, melyeket az angol és francia ágyuk törtek a- nevezetes kínai falon.

A kivándorlás leginkább Éj szak-Amerika és különösen Kalifornia felé veszi útját, de mindjárt kezdetben oly arányokat öltött, hogy a washingtoni kongresszus törvényekkel vetett gátat e népáradatnak, melyet «sárga pestis »-nek neveztek el. Mert annyi bizonyos, hogy ötven millió kínai elvesztését Kína meg sem igen érezte volna, míg viszont ez a tömeg könnyen azzal fenyegethette volna az éjszak-amerikai angol-szász fajt, hogy magába olvasztja és egészen elmongolosítja.

A kínai munkás beéri egy marék rizzsel, egy pipa dohánnyal és egy csésze teával, ügyes, mindenre fogékony, szorgalmas nép, mely hamar megvetette lábát Virginiában, a Sóstó környékén és Oregonban, de legkivált Kaliforniában, ahol a tömeges verseny folytán a munkabéreket nagyon lenyomta.

Ez a siker arra bírt egyes vállalkozókat, hogy társaságba állva üzletszerűleg szállítsák Amerikába a kínai munkásokat. Öt ilyen társaság Kínában kivándorlókat toborzott, egy hatodik pedig San-Franciscoban működött; az öt első küldte az árút, a hatodik pedig elhelyezéséről gondoskodott. Egy fióküzlet végre, a Ting-tong, a «hasznavehetetlen» árát visszaszállította Kínába.

Ez a kifejezés magyarázatra szorul.

A kínaiak ugyan szívesen kivándorolnak, hogy Amerikában próbáljanak szerencsét, de csak oly föltétellel, hogy holttesteiket visszaszállítják Kínába, hol ismét az anyaföldbe juthatnak. Ez a szerződés leglényegesebb pontja, amely nélkül a kínai hallani sem akar a kivándorlásról; és életben maradt társai gondosan felügyelnek, hogy ez a hazaszállítás tényleg meg is történjék.

Így aztán a Ting-tong, vagyis a halottszállító vállalat, mely e célra külön alaptőkével rendelkezett, a szükséghez képest „halottas hajókat” bérelt, melyek San-Franciscoból tele rakománnyal indultak el és a „hasznavehetetlen” árút visszaszállították Sanghajba, Hong Kongba, vagy Tien-Csínbe. Ez egészen új üzletág volt és szintén szép nyereséggel biztatott.

Az ügyes és vállalkozó Csüng-Héu megszagolta ezt a nyereséget és 1866-ban, a mikor meghalt, a Kuang- Thanban működő toborzó-társulat igazgatója és a San Franciscoban székelő halott-szállító vállalat aligazgatója volt. Ezen a napon tehát Kiri-Fö, a kinek anyja már régebben meghalt, körülbelül kétmillió forintnyi vagyont örökölt, a kaliforniai központi bank részvényeiben.

A tizenkilenc éves ifjú teljesen rokonok és barátok nélkül maradt volna, ha ott nincs Wang, a filozófus, aki azóta elválhatatlan társa és mentora lett.

Ki volt ez a Wang?

Tizenhét esztendő óta folyton Sanghajban lakott, Csung-Héu yamenjében. Míg az atya élt, neki volt elválhatatlan társa; annak halála után pedig, mint a többi ingóság, örökségképen Kin-Fóra szállott. De honnan került a yamenbe? Mi volt a múltja? Ki volt ő maga?

Ezekre a rejtélyekre csak Csüng-Héu, vagy Kin-Fo adhatott volna fölvilágosítást.

S ha bármelyikük szólni akart volna, ezt mondhatta volna:

Mindenki tudja, hogy Kínában a lázadások évekig eltarthatnak és gyakran több százezer ember fölzendül. A XVII. században a nevezetes Ming-dinasztia, mely tiszta kínai eredetű, már háromszáz esztendeje uralkodott, midőn 1644-ben, a dinasztia akkori feje, nem bírva a székvárosát fenyegető zendülőkkel, a tatár fejedelemtől kért segítséget.

A tatár fejedelem nem sokáig kérette magát, hatalmas sereggel betört a Mennyei Birodalomba, szétszórta és megsemmisítette a lázadókat: de egyúttal fölhasználta győzelmét a kínai dinasztia megbuktatására és a saját fiát kiáltatta ki császárrá, annak helyébe, a kinek segítségére jött.

Ez volt a kezdete a tatár hódításnak; ettől kezdve mandzsu uralkodók bitorolták a Mennyei Birodalom trónját.

E két faj: a mandzsu és kínai, lassankint egészen összekeveredett, különösen a nép alsóbb rétegeiben; de az éjszaki tartományokban ez a keresztezés ritkább volt s ott a kínai faj jellege még ma is tiszta, eredeti állapotában van meg. A lakosságnak ez a része mindig gyűlölte az idegeneket és bármikor kész lett volna fegyvert fogni a bitorló tatárok ellen. Ebből a törzsből származott Kin-Fo atyja is, és politikai meggyőződését fiára is átruházta.

1860-ban még mindig az a Szién-Fong császár uralkodott, aki megizente a háborút Angliának és Franciaországnak: - ez a háború tudvalevőleg még ugyanabban az évben ért véget, október 25-én, a pekingi szerződéssel.

De már jóval előbb rettenetes zendülés rázta meg a dinasztia trónját. A Csang-Mao, vagy Tai-ping néven ismert „hosszúhajú zendülök” 1853-ban elfoglalták Nankingot, 1855-ben pedig Sanghajt. Szién-Fong halála után fia tovább küzdött a lázadó Tai-pingokkal, de valószínű, hogy Li alkirály, Kong herceg és főleg Gordon angol tábornok segítsége nélkül, a trónját is elvesztette volna.

Mert a Tai-pingok a tatárok ellenségei voltak és le akarták taszítani a Csing-dinasztiát a trónról, hogy a Wang-dinasztiát ültessék helyébe. Ezek a zendülök négy külön bandában verődtek össze; a fekete-zászlósok gyilkoltak, a vörös-zászlósok gyújtogattak, a sárga-zászlósok raboltak, a fehér-zászlósok pedig az előbbi hármat élelmezték.

A véres lázadás hullámai elverődtek Sanghaj környékére is, ahol ebben az időben Csung-Héu lakott. Ő maga nem nézte rossz szemmel a Tai-pingok lázadását, mivel a tatárokat szintén nem szerette, de mégis nyugtalan volt, mert villája, ahol a nyarat töltötte, Sanghajtól kissé távol feküdt, a Szu-Cséu partjain.

Ily körülmények közt történt, hogy 1860 augusztus 18-ikán este felé Csung-Héu villájának ajtaját hirtelen vad erőszakkal fölrántották; s egy menekülő roskadt a megdöbbent háziúr lábai elé. A szerencsétlen menekülőnek nem volt fegyvere; s ha Csung-Héu kiszolgáltatta volna a császáriaknak, menten fölakasztották volna.

De Kin-Fo atyja nem akart egy szerencsétlen Tai-ping árulója lenni, aki az ő házában keresett menedéket.

Bezárta az ajtót és így szólt:

- Nem akarom tudni, és ne is tudjam meg soha, hogy mit tettél és honnan jössz. Te vendégem vagy és bizton érezheted magad házamban.

A menekülő beszélni akart, hogy kifejezze háláját.... de alig volt annyi ereje, hogy az ajkait fölnyissa.