Török Ábel

A GONOSZ ERDŐ MESÉI

Copyright © Török Ábel, 2021

© Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-021-2 (papír)

ISBN 978-963-614-022-9 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Kiáltás szól az erdőben.

Jön.

Visszatért.

Most is vonít, és hangjába

belereszketnek a levelek.

I.

Ázott, vörös szőrű szörnyeteg feküdt az út mély sarában. Hosszú, rőt haja a teste alá gyűrődött, végtagjai kicsavarodtak, szeme a koponyájába fordult. Nyitott ajkán nyál és vér keveredett, kihegyezett fogai sárgán villantak sötét ínyében. Fehér bőrén vastag hegek éktelenkedtek, karmai alatt húscafatok száradtak. Farka hegye hiányzott, a csonkot böglyök marták. Emberszerűnek tűnt, mégis embertelen volt: elállatiasodott, korcs fajzat.

Ő volt Róka.

Ahogy az alkony homálya rátelepedett a rengetegre, és a sár kezdett hűlni körülötte, kinyitotta a szemét. Mozdulatlanul feküdt tovább a vérmocskos úton, és a fülét hegyezte. Kissé megnyúlt arca szemernyit sem rezdült, miközben más erdőlakó után szimatolt.

Felegyenesedett. Megropogtatta elgémberedett tagjait, lesöpörte magáról a nedves rögöket, és bizonytalanul lépett egyet előre. Lába megrogyott, de tartotta. Lassan haladt a fenyves félhomálya felé, ahol elrejtőzhetett. Más körülmények között nyugtalanította volna, hogy sebesülten nyílt terepen sétál, de az út közelében egy lélek sem járt. Rég elhagyták, és a legtöbb erdőlakó a közelébe se merészkedett. Akadtak még néhányan rajta kívül, akik ismerték az erdő minden zugát, de még a legostobábbak sem ólálkodtak az út környékén, főleg ilyen messze az északi elágazástól.

Róka elvigyorodott.

Miután a vér visszatért a tagjaiba, néhány könnyű szökkenéssel a magas fenyők között termett, ahová nem értek el a haldokló, vörös nap sugarai. Szuroksötétben folytatta útját.

Elégedetten megrázta magát. Felébredt hát. Elérkezett az idő, hogy felelevenítse nevének megkopott emlékét, és visszahozza a rettegést ebbe az átkozott erdőbe.

Elárulták. Megcsonkították. Gyilkosokat küldtek rá. Még élénken élt benne a nagy hajsza, az üvöltő vadak, az arcába csapódó ágak – a fájdalom, ahogy az éhes tűfogak a húsába marnak…

Ó, igen, ezt nem ússzák meg büntetlenül.

Nesztelenül lopakodott a fák takarásában, és láthatatlanul, mint a szél. Hazafelé tartott. Arrébb tolta maga elől a szúrós leveleket, karma belemélyedt a puha avarszőnyegbe. Jó érzés volt újra az árnyékokat járni, magányos világát, ahol született, és ahol mindig menedékre lelt. A sötétség, amely tele volt titokkal, félelemmel és fájó emlékekkel, régi barátként fogadta. Testvére volt, és otthona, kedvesebbik ikre.

Beljebb egyre sűrűbben álltak a fák. A rengeteg olyan részére ért, amelyet rajta kívül nemigen ismert más. Elmosolyodott. Közeledett az otthonához.

Tervet kellett kovácsolnia. Magában sorra vette azokat, akik a hátába mártották a kést, és akik miatt hajdani tekintélye mesévé kopott, de arra jutott, túl sokan vannak ahhoz, hogy egyenként leszámoljon velük. Nem, ez nem egyszerű vérbosszú lesz – annál valami sokkal izgalmasabb.

Valami olyan, amin kacagni lehet.

A mocsárból feltörő meleg gőz émelyítő bűze csapta meg először az arcát. Már jó ideje ritkultak körülötte a fák, az égbe törő fenyőket tövises bokrok és csípős csalán váltotta fel. Errefelé nehezebben haladt, figyelnie kellett, hogy jó helyre lépjen; a talaj már nem volt biztonságos, bármelyik pillanatban csapdába ejthette.

Nyílt térség terült előtte. A hold fakó derengése bevilágította a halott lápot, ahol időtlen idők óta senki nem járt rajta kívül. Ahogy megpillantotta a fehér gőz ködén átsejlő tájat, megállt, és ellágyult tekintettel révedt hajdani birtokára.

A mocsarat fekete fák gyűrűje vette körbe, a nyílt sármezőn pocsolyákat és kisebb ereket csillantott meg a fény. Néhol csenevész tüskebokrok és fák kiszáradt, görcsösen nyújtózó tetemei bukkantak elő a mérgező földből. A láp közepén rozoga viskó düledezett, bedeszkázott ablakai vakon bámultak az éjszakába. Nyitott ajtaja nyikorogva csapkodott a szélben.

Róka a levegőbe szimatolt, és dögbűzt érzett. A gőz szagát rég megszokta, kedves ismerősként fogadta – dögöt azonban évek óta nem látott ezen a vidéken.

Lassan, rosszat sejtve indult tovább a viskó felé, és megpróbálta kitalálni, honnan ered a rothadás összetéveszthetetlen, édeskés illata.

Az orra a mocsár széléig vezette. A fák előtt egy karót döftek ferdén a földbe, és foszló varjúfejet húztak rá. Róka odalépett, letépte róla, és a szájába tömte.

Porhanyós, bomló hús szakadt darabokra fogai között, a gyenge csontok halk roppanással törtek darabokra. Nem emlékezett, mikor evett utoljára, de ahhoz elég régen, hogy a hitvány varjúfej királyi lakomának tűnjön. Miután végzett, még a karó végét is lenyalta. Leült, hogy átgondolja a madárfej jelentését.

Ő nem állított ide semmiféle karót, más pedig nem ismerte a helyet rajta kívül. Aki tudott róla, azt már hosszú évekkel ezelőtt levadászta.

Túl sokáig volt távol. Talán felfedezték a birtokát, és rátették a kezüket. Pedig Róka gondoskodott róla, hogy ha valaki idetéved is, rémülten forduljon vissza, ugyanis körberakta a helyet mindenféle halott erdőlakó koponyájával. Most azonban úgy tűnt, az egyik látogató nem ijedt meg kellőképpen, sőt talán bevette magát a tanyájára.

Az ő tanyájára! Elvicsorodott, és éhesen forgó karmaira pillantott. Ideje volt kicsit edzésbe hozni őket.

Elindult az odúja felé. Ha valaki beköltözött, bizonyára éppen az igazak álmát alussza. A gyanútlanul hortyogókat nevetségesen egyszerű volt megölni: mindössze egyetlen gyors és hatékony szúrásba került. Arra gondolt, most nem lesz gyors, hatékony azonban annál inkább.

A viskó előtt megtorpant. Csendben hallgatta az öreg ajtó nyikorgását, a korhadó tetődeszkák nyögését. A bedeszkázott ablakokat fürkészte.

A fejét rázva átlépte a középen megroggyant küszöböt. Megzavarta, hogy nem érezte más erdőlakó szagát. Talán mégis ő maga állította a karót? Elfeledkezett volna róla? Ilyen régóta feküdt az úton?

A viskó egyetlen szobája üresen ásított. Minden úgy állt, ahogy aznap hagyta. Az asztal felborítva, a földön feketére száradt tintatócsa és szakadt papírok, a sarokban csonkig égett gyertya, a falon összeszabdalt kép.

Fújtatott dühében. Élénken emlékezett arra a hétszer elátkozott napra. Ostoba volt, és igencsak pórul járt. Ezt a hibát többé nem engedhette meg magának.

Behúzta maga mögött az ajtót, és bezárta, hogy ne csapkodjon a szélben. A fali tartóba helyezett fáklyához lépett, és két kovakövet összeütve meggyújtotta a begyantázott szövetet. Láng lobbant, és sárga fény töltötte meg a szobát.

Odalépett az asztalhoz, és felállította. Összeszedte a leveleket, és rájuk helyezte a gyertya csonkját nehezéknek. A képre pillantott. Felmordult, és a szoba másik végébe lépett, ahol a kemény szalmazsák feküdt. Lerogyott rá, és gondolataiba merülve a korhadt deszkákra révedt.

Felkelt, visszafeküdt, aztán megint felkelt. Körbe-körbejárkált, majd leült az asztalra, és kezébe vette a legfelső levelet. Átfutotta, de nem a szöveget figyelte, hanem azt, hogyan írták. Könnyszaga volt. Elfintorodott, összetépte a lapot, és kidobta a bedeszkázott ablak egyik résén. Újra a levelek után nyúlt, kotorászni kezdett közöttük, amelyik nem érdekelte, azt kihajította. Végül apró, sárga fecnin állapodott meg a tekintete.

Róka!

Gyere a Barlangokhoz, amilyen gyorsan csak tudsz!

Szükségem van a segítségedre. Érj ide mielőbb!

Kajmán, királyod és barátod

Róka a földre köpött. Az a kukac odahívatta, hogy lemészároltassa a nyomorult szolgáival. Őt, aki nélkül még most is a legutolsó kocsma sarkában feküdne összeverve. Harag gyúlt a lelkében, emésztő, sűrű harag; eleinte csak gomolygott benne, majd teljesen elborította.

Feldöntötte az asztalt – újra.

Kilökte az ajtót, szinte kitépte a helyéről. Egész testében remegett. Hangot kellett adnia a haragjának, különben még szétveri az egész tanyát. Megvonaglott a holdfényben, pofájából nyál csorgott. Megborzongott, megrázta magát, és vonítani kezdett. A fák belereszkettek rettenetes üvöltésébe, és tudta, az erdőlakók felriadnak a hangjára, és összerezzennek otthonaikban. Nem tudják, mi történik. Nem tudják, mert elfelejtették a régi időket.

Töretlen, zengő vonítása kettétépte az erdő visszataszító csendjét, aztán hirtelen, mintha elvágták volna, abbamaradt.

Bejelentette visszatérését. Nem volt okos húzás.

Megrázta a fejét, lehanyatlott a mocsár sarába. Beledörgölőzött, megvárta, amíg a szag teljesen átitatja a testét. Tudta, hogy nem fedezhetik fel a rejtekhelyét, soha élő erdőlakó nem tette be oda a lábát, egy pillanatra mégis félelem telepedett a szívére. Egyszer már sikerült megbuktatniuk. Vajon másodszor is képesek megtenni? Nem. Nem ismerik a rejtekhelyet. Ha tudnának róla, rég szétverték volna.

Jól tette, hogy vonított. Meg kell tudniuk, hogy ezúttal nem üthetnek rajta aljas módon. Ezúttal felkészülten vonul ellenük.

Róka a sárban fekve aludt el.

A reggel sápadt sugarai ébresztették. Szeme éhesen villant, felugrott, megrázta magát. Eszébe jutott, mit tett az éjjel, és átkozta magát, amiért bejelentette visszatérését. Aztán arra gondolt, az erdőlakók azt fogják hinni, álmodtak. Hiszen olyan régóta hitték már halottnak…

Visszahúzódott a viskóba, és a szekrényhez lépett, ahol régi álruháit tartotta. Hosszan töprengett, melyiket öltse magára. Végül egy rojtos köpönyeg és egy kopott cilinder mellett döntött. Mielőtt felvette volna őket, szőrét-szakállát vastagon bekente korommal, nehogy felismerjék árulkodó rőt színéről. Egy régi, rozsdás olló segítségével egész tincseket vágott le dús hajából, csaknem teljesen megkopasztotta magát. A meghagyott fürtöket is feketére kente, majd begyűrte őket a cilinder alá.

Elégedetten szemlélte magát a szekrényajtón lógó repedezett tükörben. Elvigyorodott.

Mindenekelőtt ételt kell szereznie. Felidézte magában a láptól északra elterülő erdőrészt, és úgy rémlett neki, mintha nem is olyan messze lenne arra egy falu. Ott könnyedén összefuthat egy gyámoltalan pocokkal vagy ostoba nyúllal. Ha szerencséje van, akár egy őzgidát is elejthet.

Gyors léptekkel elhagyta a tanyát. A mocsarat övező sűrű fenyvesből kiérve százéves tölgyek között vezetett az útja, amelyek valamivel több napfényt engedtek be az erdőbe, a nagy, fekete levelek azonban így is sokat takartak az égből. Róka cseppet sem bánta, hiszen mindig is kedvelte a vörös félhomályt.

A bokrok alatt settenkedett, nem akart feltűnést kelteni. Bízott az álruhájában, és remélte, hogy elfeledték az arcát. Nem óhajtott lelepleződni, hiszen még hosszú út állt előtte.

Megállt, és a levegőbe szimatolt. Fészek szagát érezte. Néhány friss, folyós tojásnál nem is találhatna jobb lakomát. Orrát követve egy sűrű, tövises cserje közepén megtalálta, amit keresett. A gondosan megépített fészekben két tojás feküdt gazdátlanul. Felmarkolta mindkettőt, és nyálcsorgatva elsomfordált. Valamivel arrébb feltörte őket hosszú karmával, és kiszippantotta belőlük a nyúlós fehérjét meg a benne forgó ocsmány, darabos madárkezdeményt. Úgy nézte, fácánfiókák lehettek.

Elégedetten böffentve megtörölte a száját, és folytatta útját a falu felé.

Már messziről látta az ingatag faházak kőkéményeiből kanyargó füstöt. Rátért a kitaposott ösvényre, amely egyenesen a faluba vezette. Vígan fütyörészett.

Hosszú idő óta nem látta már az erdőlakókat. Lopva végignézett rajtuk: emberek voltak, de mégsem. Valami elállatiasodott bennük, elfajzott korcsok voltak mind, akárcsak ő maga.

A szúette házfalak erősen korhadtak. Az utcákat nem takarították, a sár ürülékkel és húggyal keveredett. A főtéren akasztófák vöröslöttek, durva köteleiken tetemek lógtak, a böglyök már alaposan kikezdték őket.

A főtéren sorakozó házak előtt koldusok feküdtek nyöszörögve, néhányan ételért könyörögtek. Róka rájuk sem hederített. Szemben vele, az akasztófáknál szakadt görény pipázott. Odalépett hozzá.

– Hát ezek a szerencsétlenek mi szépet tettek? – sandított rá.

– Lázadást szítottak a hülyék – vette ki a szájából a pipát a görény. – Maroknyian a Barlangok felé indultak. A gárda persze gyorsan szétverte őket. A vezetők itt lógnak, a többiek a vermekben sínylődnek.

Róka halványan elmosolyodott. Szóval megelégelték a pofádat, Kajmán koma. Azt kell mondanom, nem csodálom. Remélem, reszketve alszol el minden alkonyon.

– További szép napot, cimbora! – Vidoran intett a görénynek, és továbbállt.

A kocsma felé vette az irányt, hogy friss híreket szerezzen. Somolyogva gondolt azokra az időkre, amikor még mindennap különböző álruhákban hallgatta a szóbeszédet, hogy később saját előnyére fordíthassa. Nemegyszer ő maga indított el valami hazugságot, hogy bemocskolja utálóinak és ellenségeinek nevét. Ó, hányan végezték bitófán csalárd ajka miatt…

Megállt egy magas, zsíros falú kőépület előtt. Belökte az ajtót, lehajolt, hogy elkerülje az alacsony szemöldökfát, és belépett a kocsmába. A kis asztalok körül mindenféle korcs fajzat kártyázott, széles fakorsóikban sör habzott. A pultot törölgető ráncos homlokú kos sötét pillantással fogadta. Róka a két hegyesre fent, görbülő szarvra nézve nyelt egyet – élénken emlékezett arra a napra, amikor két ilyen oldalba kapta, a bordái még most is megnyikkantak a gondolatra.

– Mit adhatok? – dörögte a kos.

– Egy sör lesz, cimbora. Egy korsó mézédes sör – vigyorgott Róka. Hogy elnyerje a csapos jóindulatát, hozzátette: – Fölöttébb takaros hely. Ritka az ilyen szép ivó az erdőben.

A kos mordult egyet. Róka megvonta a vállát, körülnézett, és arra jutott, ritka az ilyen ocsmány ivó az erdőben. Mállott a vakolat, az oszlopokon alig égett egy-két fáklya. A tetőgerendákba szúk seregei rágtak mintázatot, a padlón hemzsegtek a hangyák.

Mikor megkapta a sört, leült a legnagyobb társaság melletti kis asztalhoz, és hegyezni kezdte a fülét.

– Azt mondom – csuklott egyet egy koszlott vakond –, hogy visszatért.

– Ki a fene tért vissza? – kérdezett vissza egy szürke nyúl.

– Úgy hírlik, meghalt – suttogta átszellemülten a vakond –, de engem nem ejtettek a fejemre! Itt jár köztünk. Figyel, és bosszút forral. Vérre szomjazik. Lángok marják azt a rőtvörös szívét.

Róka elégedetten beleivott a sörébe. Meghallották hát az éjjeli vonítást.

– Nem hallottátok, hogy üvöltött? Figyelmeztetett minket: rettegjünk, mert visszatért közénk. Róla beszélek, tudom, hogy tudjátok. Ti is hallottátok. Mind hallottuk.

– A Vöröst rég megölték – rázta a fejét a nyúl. Egykori nevének hallatára Róka úgy érezte, mintha hájjal kenegetnék. – Kajmán maga hirdette ki, hogy felkoncolták. Levágott fejét karóra tűzték, és a saját szememmel láttam, hogy döglegyek zabálják a húsát.

Ez igazán érdekes. Róka megtapogatta a fejét, de mindent a helyén talált. Talán azok a hitvány gárdisták, akiket a nyakára küldtek, elvitték Kajmánnak egy másik erdőlakó felismerhetetlenné szabdalt fejét, és azt mondták, hogy ez bizony az ő agyafúrt kobakja. Ó, ti csalafinták!

– A Vöröst nem lehet megölni – suttogta a vakond. – Halhatatlan. Másvalaki fejét tűzték karóra, hogy elcsitítsák a népet. Hogy ne kelljen többé bedeszkázott ablakok és ajtók mögött is félelemtől reszketve őrködnünk éjjelente. Tudom, mit hallottam. Lehetetlen összetéveszteni a hangját. Évekkel ezelőtt minden egyes éjjel felpattant a szemem, mert ugyanez a vonítás tépte ketté az álmomat. A gyerekek sírtak, az asszony a pincébe szaladt velük. Soha nem szabad elfelednünk azokat az időket.

Mind komor hallgatásba burkolóztak, és úgy tűnt, többé meg sem szólalnak. Róka eltöprengett a hallottakon. Hízelgőnek találta a szóbeszédet, és úgy döntött, még több félelmet plántál szegény falusiak szívébe.

– Úgy hallottam – hajolt közel hozzájuk –, hogy már le is csapott első áldozatára. Egy kakukk mesélte nekem, hogy az éjjel megölték a férjét. Feltépték a torkát, és az összes húst lerágták a csontjairól. Vörös hajszálakat találtak körülötte.

A szürke nyúl ijedten összerezzent, és söröskorsója mögé bújt.

– Borzalmak kora közeledik – ingatta a fejét a vakond. Lehelete alkoholtól, teste izzadságtól bűzlött. Feketéllő körmével összébb húzta a hájhurkáit összetartó fakó zekét. – Én mondom, jobb lesz, ha bezárkózunk éjszakára, és fél szemünket mindig nyitva tartjuk.

– Az is a fülembe jutott, hogy a másik faluban porig égett a görény háza. Feketére sült ő maga is. Majdnem lángra kapott az egész falu, de szerencsére idejében eloltották a tüzet.

Az asztal körül ülők rémülten meredtek egymásra.

– Hát valóban visszatért?

Róka az arca elé emelte korsóját, hogy eltakarja széles vigyorát. Egy egér az asztalra csapott.

– Én nem hiszek ennek a sületlen szóbeszédnek! Se füle, se farka a meséiteknek. Megyek is dolgozni, nem érek rá ilyen badarságokra.

A többiek nem feleltek.

– Meg kellene kérdezni a boszorkányt – morogta a vakond. – Ha valaki, hát ő tudja, igazak-e a pletykák.

– Holdkóros vagy? – hördült fel a nyúl. – Én ugyan be nem teszem a lábam a Patkánytanyára!

– Miféle boszorkány? – hajolt előre Róka. Kezdett érdekessé válni a társalgás.

– Sosem hallottál a Patkánytanya vajákosáról? – húzta fel a szemöldökét a vakond. Szürke szőrszálai izgatottan rezegtek az arcán, lepedékes fogsora kibukkant vastag, fekete ajka mögül. – Azt beszélik, öreg, mint a föld, és a tekintetedből megmondja a sorsod. Nem anya szülte, de neki magának tizenhét gyermeke rágja a búzát távoli mezőkön.

– Vén, pénzéhes csaló – köpött az asztalra a nyúl. – Ha belépsz a tanyára, elevenen felfalnak a patkányok. Veszélyes hely az. Ha odamész, én is könnyedén megmondom neked a jövendőd: elpusztulsz, még mielőtt annyit mondasz, fapapucs.

– Úgy hírlik, mindent lát, és annak idején is mindent látott előre. Megjövendölte a Vörös bukását is. Ha most valóban visszatért, bizonyára arról is réges-rég tud már.

– Megjövendölte a Vörös bukását? – kérdezte döbbenten Róka. Erről miért nem tudtam akkoriban?

– Vannak, akik ezt mondják – vont vállat a vakond. – Én még nem jártam nála.

– Azt mondom, mindez csak ócska hazugság – legyintett Róka. – Susmorognak ezt-azt, de kötve hiszem, hogy bárki látná a jövőt.

– Az a te dolgod, mit hiszel.

Ami azt illeti, Rókát nagyon is érdekelte a jövendőmondó, de ezt nem kötötte a falusiak orrára.

– Mondd csak, kik lógnak a főtéren? – kérdezte, hogy más irányba terelje a beszélgetést.

– A lázadók – morogta a vakond. Orra meg-megrándult beszéd közben. – Csak azt ne mondd, hogy a lázadásról sem hallottál!

– Nem sokat. Messziről jövök.

– Egy csapat bolond hetekig prédikált Kajmán zsarnokságáról, és bőszen bujtogatták ellene a népet. Egy merényletet is megkíséreltek, de a terv megbukott. Nem voltak elég körültekintőek. A gárda elkapta őket, és most vagy a Barlangok előtt lógnak, vagy a mi főterünkön.

Róka megunta a társalgást.

– Nekem még akad egy kis elintéznivalóm. – Felállt az asztaltól, és megemelte cilinderét. – Öröm volt veletek inni.

Amazok nem köszöntek el tőle.

Alkonyodott, és a lenyugvó nap skarlátvörösre festette a leveleket. Köd ereszkedett a bokrok közé, és jótékonyan elrejtette Rókát a figyelő szemek elől. Egy csalitosban ült, oldalába horgas tövisek döftek. Alig látott ki a sűrű levelek közül. A falu szélén düledező kunyhókat figyelte, amelyek úgy álltak ki a földből, mint nyílt sebből a csontok. Türelmetlenül várta az éjfélt.

A nyúl, akivel a kocsmában találkozott, a falu szélén lakott. Követte hazafelé, és most már azt is tudta, hogy három szaftos kölykével meg a feleségével lakik egy fedél alatt.

Ma, édes pajtások, igazán visszatérek!

A gyomra dél óta keservesen korgott. Újra megrohanta az a régi éhség, amellyel egykor mindennap meg kellett küzdenie. A falusiak nem véletlenül deszkázták be annak idején az ablakokat és az ajtót, és a gyerekek sem játékból költöztek le a pincébe.

Ahogy a nyúlra gondolt, kajánul megnyalta a szája szélét. Zsenge, friss hús, csaknem tálcán kínálva. Tárt kapukkal várták vendégségbe, és Róka sosem utasította vissza az ilyen kedves invitálást. Már csak illendőségből sem.

Lassan lenyugodott a nap, és egyre kevesebben jártak az utcákon. A zajok elültek. Róka még várt egy keveset, aztán kikecmergett a bozótból, megrázta magát, és szemügyre vette karmait a holdfényben.

Úgy villantak, akár a kések. Belező, Torokvágó, Szemszúró, Ínytépő, Ínszaggató, Gégemetsző, Mellfelnyitó, Hasbadöfő, Orrbanyúló, Fülszakító. Így nevezte őket. Ők voltak a cimborái.

Fától fáig lopakodott, amíg el nem érte a nyúl házát. Az ablakból már nem szűrődött ki fény, a gyertyákat rég elfújták. Körülnézett, hogy még véletlenül se lássa senki, és amikor megbizonyosodott róla, hogy egy lélek sem jár a környéken, óvatos mozdulattal benyomta az ablakot. Ebben már volt gyakorlata: gyorsan, hogy ne nyikorogjon, de ahhoz elég lassan, hogy az alvókat ne csapja meg a kinti hideg.

Felugrott az ablakpárkányra, és óvatosan leereszkedett a döngölt földpadlóra. Néhány szívdobbanásnyi ideig csak állt, hogy a szeme hozzászokjon a sötétséghez, és körülnézett a szobában.

A nyúl és asszonya a sarokban szendergett egy-egy zsákon hanyatt fekve. A nyúl horkolt, orrcimpái remegtek, tátott szájából kivillant hosszú metszőfoga, betegesen nagyra nőtt fülkagylói meg-megrándultak. A hasán tartotta a kezét, a torkát szabadon hagyta.

A három kölyök a túlsó sarokban feküdt összebújva. Törékeny, apró teremtések. Egy roppantás, és végük.

Rókát hirtelen elfogta az undor. Mélyen megvetette és szívből gyűlölte ezt az elkorcsosult, rút világot. Azt, hogy mind ennyire elfajzottak. Hogy ő ennyire elfajzott.

Odalépett a kölykökhöz, lehajolt, és beszívta a szagukat. Pompás volt, édes emlékeket ébresztett benne. Már alig rémlett neki a húsuk íze. Összefutott a szájában a nyál, és legszívesebben összecsattogtatta volna a fogait. Tégy meg egy szívességet, Torokvágó!

Gyors volt, és pontos. Jobbjával befogta a gyerek száját, a ballal feltépte a nyakát. A nyúl szeme tágra nyílt, reszketett a keze között, de Róka erősen lenyomta, hogy ne ébressze fel a többit. Ahogy a vér ismerős illata megcsapta az orrát, elvigyorodott, és odahajolt a kölyök nyakához, hogy belenyaljon. Nem is tudod, te kis apróság, milyen régóta vágyom erre.

A másik kettőt is gyorsan elintézte: Gégemetsző és Orrbaszúró sem unatkozott aznap éjjel. Alkarja könyékig síkos lett a vértől. A másik sarok felé pillantott, és vigyora még szélesebbre húzódott, amikor látta, hogy a szülők továbbra is gyanútlanul hortyognak.

Kiválasztotta a legkisebb kölyök tetemét, felvágta a hasát, és lefektette a helyiség közepére. Ez a jel, pajtásaim. Ideje megtudnotok, hogy a Skarlátszínű visszatért.

A két nagyobb tetemet a vállára kapta, és kiugrott velük az ablakon. Nem vesződött azzal, hogy behajtsa maga után.

Az erdőbe igyekezett, egy lapos sziklához. Még délután nézte ki magának, és eldöntötte, hogy azon fog megvacsorázni. A szikla egy terebélyes tiszafa alatt állt, és a hold sugarai éppen rávetültek. Gondosan, akár egy dajka, ráfektette a kölyköket.

A hasukkal kezdte. Felhasította a bőrüket, kitépte és elhajította bűzölgő beleiket, és mohón szájába tömte az ízletes belső szerveket. Isteni a májatok, kedveskéim! Szája szélén vörös nyál bugyborékolt.

Nekiállt megnyúzni őket a karmaival. Hiba nélkül fejtette le róluk a bőrt, hogy hozzájusson csupasz húsukhoz, amiből addig falatozott, amíg szinte ki nem pukkadt a gyomra.

Azután szórakozásból szétverte a koponyájukat a sziklán.

A reggeli nap fénye egy terebélyes tölgy vöröses lombjai között talált rá. Egy patak tükrében gyorsan ellenőrizte, hogy sehol nem maradt-e véres, és kimosta a száját, hogy ne leheljen halottszagot. Már hajnalban hallotta a falusiak sikolyait. Akkor elégedetten visszaaludt, most azonban már furdalta az oldalát a kíváncsiság, hogy vajon mi zajlik a viskók között.

Még egyszer ellenőrizte magát, nehogy egy kilógó vörös szőrszál vagy hajtincs elárulja, de az álruhája tökéletes volt. A szemöldökét és arcszőrzetét is bekente feketére. Fejébe kanyarintotta cilinderét, megpaskolta feszülő gyomrát, és vidáman fütyörészve elindult a falu felé.

A nyulak házánál tömeg gyülekezett, így ő is odafurakodott.

– Mi történt? – kérdezte meglepetést színlelve.

– A nyúlék kölyke halott – felelte egy ráncos varangy. – Felkoncolták az éjjel.

– Azt beszélik, a Vörös visszatért – suttogta egy kecskebak. Olyan közel hajolt Rókához, hogy a szakálla megcsiklandozta a vállát. – A másik két gyereket sehol nem lelik.

Róka közelebb tolakodott, és bement a házba. Az aprócska tetem körül döbbent falusiak sopánkodtak, a nyúl felesége, az a szürke bőrű, löttyedt arcú, ősz hajú némber sírva borult a fia fölé.

– Átkozott gyilkos! – bömbölte torokhangon. – Soha nem ártottunk neki! Drága fiaim…

– A Vörös nem válogat – jegyezte meg szárazon egy patkány.

– Mocsok egy teremtmény vagy – köpött Róka a lába elé. – Most haltak meg a fiai. Mutathatnál egy kis együttérzést.

– Nem meghaltak – nézett rá a patkány mérgesen. – Megölték őket. Szétszabdalták a testüket, és fölzabálták vacsorára.

Az asszony erre még keservesebben zokogott.

– Az is lehet, hogy a többi még él. – Róka ezt félig kérdésnek szánta. Ilyenkor mindig előszeretettel játszotta az ostobát, mert azokról gyorsan elterelődik a gyanú. – Talán megelégedett eggyel is. Különben sem biztos, hogy a Vörös volt. Lehetett akár egy kóbor sólyom vagy keselyű is.

– Ilyet még azok a nyamvadt madarak se művelnek – tartott ki makacsul a patkány. – Ezt ő tette. Évekkel ezelőtt ugyanígy bánt el a falusiakkal. Lemészárolta a feleségemet, és ott hagyta a fejét az asztalomon. Felismerem a nyomait. Nem hagyott életben senkit, nekem elhiheted!

Szóval a te feleséged után okádtam két napig, barátom. Többet pénzért sem nyúlok a fajtádhoz!

– A legjobb lenne, ha valaki utánajárna. Mi lenne, ha követnénk a nyomait?

– Ő nem hagy nyomokat.

Milyen hízelgő, barátom, milyen hízelgő! Mindjárt elpirulok, pedig így is elég vörösnek születtem.

– Az ablakpárkányon vércseppek vannak! – kiáltott fel hirtelen egy nyest.

Végre! Már azt hittem, ezt is nekem kell csinálnom.

A tömeg az ablak felé nyomult.

– A földön meg egy vércsík vezet végig!

– Az erdő felé tart!

– Lehet, hogy rajtakapjuk… Keressük meg!

– Én ugyan oda nem megyek… Ha meglát, minket is felkoncol.

– A vércsíkot bizonyára az egyik menekülő nyúlkölyök hagyta – szólt közbe Róka. – Talán elrejtőzött valahol a bokrok között, és éppen segítségre vár.

– Te nagyon ostoba vagy, barátom – ingatta a fejét a patkány. – Vagy nagyon messziről érkeztél, és még nem hallottál a Vörösről.

– Ott is élnek gazemberek és gyilkosok, ahonnan én jövök, de mind a vermekben végzi.

– Hát, ő is valahol arrafelé végezte, legalábbis ezt mesélik. De ahogy látom, korántsem olyan végzetes az a verem, amilyennek mondják. Kétlem, hogy karók között ülve, a föld alól vágott le három nyúlkölyköt.

Az asszony keservesen elbődült.

– Az ég szerelmére, hallgasson már! A fiaimról beszél!

A patkány kihátrált a viskóból. Róka mellé szegődött.

– Azt javaslom, kövessük a nyomokat! – mondta. – Talán van még remény.

– Felőlem – vonta meg a vállát a patkány. – Ha rábukkanunk, megölöm. Levágom a fejét, ahogy ő is levágta az asszonyét. De előre mondom, ne reménykedj, hogy a közeli bozótosban szunyókál! Árkon-bokron túl van már, és újabb áldozatok után kutat. Én már csak tudom. Miután elvette tőlem az asszonyt, egyre csak őt kerestem.

Csak a hányásnyomokat kellett volna követned.

– Vadásztam rá. Ahol feltűnt, én ott termettem. Egyetlen sikoly, és máris a házban voltam, a tetemek között. Akárhányszor valami hülye azt állította, tudja, merre van az odúja, én odamentem. Hajszál híján el is kaptam, de valahogy mindig meglógott. Egy lépéssel előttem járt.

– Veszedelmes ember lehet.

– Ember? Kevés bennünk az emberi. Elfajzott népek vagyunk, lassan már egészen állatok. De egyet biztosan mondhatok neked, komám: belőle, ha volt is valaha, már régen kiveszett minden emberség.

Követték a vércsíkot, amelyet Róka azért hagyott előző éjjel, hogy még jobban ráijesszen a falusiakra. A lapos kő már nem volt messze, a tiszafa lombja kitűnt a vörös levéltengerből.

– Kajmán faragott kőtrónusára mondom… – szívta be alsó ajkát a patkány. – Ez tébolyult.

A lapos kövön épp úgy feküdt a két gyerek, ahogy Róka hagyta őket. Lefejtett bőrük lelógott a földre, égbe meredő bordáikra húscafatok tapadtak. Koponyájuk darabkái szétszórva hevertek a fűben. Émelyítő, édeskés bűzt árasztottak, és legyek serege dongta körbe őket.

Róka elfordult, és az egyik borókabokorba hajolva öklendezett egy keveset. Nem túl sokat, hogy ne legyen feltűnő. Mikor felegyenesedett, megtörölte a szája szélét.

– Miféle iszonyat… – suttogta elcsukló hangon. Meglehetősen élvezte a színjátékot.

– Erről beszéltem – bólintott komoran a patkány. Odalépett a tetemekhez, és óvatosan a vállára vette őket.

– Mit művelsz? – kérdezte szörnyülködve Róka.

– Elviszem őket az anyjuknak. Jár nekik a tisztességes temetés, ha már ilyen tisztességtelen halált haltak.

Róka megnyalta a szája szélét, és követte a patkányt.

– Sürgős óvintézkedéseket kell tennünk! – kiáltotta egy hiúz az akasztófa emelvényéről. – Az éjjel, mint már bizonyára mind hallottátok, nyúlék elveszítették fiaikat, és bárki ölte is meg őket, szabadon garázdálkodik az erdőben. Bármelyik pillanatban újra lecsaphat.

– A Vörös volt! – kiáltotta valaki a tömegből.

– Nem tudom, ő volt-e, vagy sem, de ma éjjel újra megteheti. Résen kell lennünk. Mindenki tartsa nyitva a szemét. Éjszakára zárjátok be és reteszeljétek el az összes ajtót és ablakot! Meg kell akadályoznunk, hogy még egyszer megtörténjen!

Évekkel ezelőtt sem értek semmit a bedeszkázott ablakaitok és az eltorlaszolt ajtóitok. De ha megnyugtatja a lelketeket, ám legyen – én nem vagyok semmi jónak elrontója.

A tömeg felmorajlott, a hiúz tovább szónokolt.

– A történtekről még ma értesítem az uralkodót levélben. Addig is minden erőnkkel azon leszünk, hogy elkapjuk a gyilkost. A gárda éjjelente járőrözni fog az utcákon, nappal felderíti az erdőt.

Meglepően bölcs intézkedések. Úgy tűnik, tanultak a hibáikból. Micsoda félelem! Csak úgy bűzlik minden a rettegéstől.

Beleszimatolt a levegőbe, és hagyta, hogy a szag átjárja. A falusiak bőréből párolgott, átitatta minden szőrszálukat, a ruhájukat, és mérgező felhőként borult az utcákra. Mindenki azt lélegezte, és azt fújta ki.

A gárda tagjait kicselezem, a deszkákat áttöröm. Mindig egy lépéssel előttetek járok.

Megrázta a fejét. Nem ezért tért vissza. Azért ébredt fel, hogy bosszút álljon egykori barátain: Kajmánon, Borzon és azon a nyomorult Farkason. No meg Disznón és az ő hűséges kutyáin.

Nem holmi falusiakat kell riogatnia. Tudta, éjszaka már nem lesz kitől őrizni a falut, mert addigra már rég más vidékeket tapos majd. Csak azt nem tudta, merre induljon.

Sűrűn gondolt a Patkánytanya vajákosára, aki ismeri a jövendőt. Fel kellene keresnie, hogy útmutatást és segítséget kapjon. Veszedelmes hely az a tanya, csak úgy hemzsegnek benne az olyan alakok, akik egy falat kenyérért kitépnék a szívét a helyéről. Mégis megéri a kockázatot.

Visszagondolt az omladozó hegyoldalra, a homályban megbúvó kunyhókra, a nyöszörgő gyerekekre. Megborzongott. Egyszer járt ott, de akkor egész életére megelégelte a helyet. Majdnem otthagyta a fogát.

No de a jövendő… Ha a kocsmában igazat beszéltek, a vajákos megmutathatja az útját. A bosszú felé vezető utat. Az árulók felé vezető utat.

A hozzád vezető utat, Kajmán koma.

Az eső cseppjei hideg tűszúrásokként érték a bőrét. A zivatar egyszerre volt a barátja és az ellensége: elrejtette a gárda vizslató szeme elől, ugyanakkor lemosta a kormot a hajáról, arcszőrzetéről és az alkarján növő dús bundáról.

Alaposan beburkolózott köpenyébe, és megpróbálta teljesen betűrni a haját a cilinder alá. A szakállát kendővel takarta el, a kezét ruhája redői közé süllyesztette, ahogy azt a faluban is tette, hogy ne tűnjenek fel senkinek éles kis cimborái.

Vörös domb magasodott előtte, a tetején kopott kőhalom, amelyet a környékbeliek pökhendien toronynak neveztek. A Magaslat volt az, a hajdani medvekirályok székhelye, akik az északi pusztaságoktól a déli hegyekig, a keleti földektől a nyugaton elterülő nagy tavakig mindent uraltak. Hajdanán pompás vár állt itt, ahol iszonyatos óriások csaptak mindennap dús lakomát. Egykori dicsősége az idők során semmivé lett, manapság csak az eltévedt utazók pihentek meg a romok között.

Hegyes sziklákkal és görcsbe rándult fákkal szegélyezett meredek kaptató vezetett a dombtetőre. Az eső szüntelen kopogásán kívül egy hang sem hallatszott a környéken. A madarak rég elhagyták a helyet, ahogy a medvék is.

Milyen nagy királyok voltak, és milyen csúful buktak el!

Róka úgy döntött, éjszakára megpihen a dombtetőn. A Magaslaton mindig akadt társaság, nem múlt el nap úgy, hogy ne aludt volna ott legalább három-négy vándor. Róka pedig szerette a társaságot.

Lassan haladt felfelé, mert minduntalan bokáig süppedt a sárban. A föld olyan mohón fogadta magába a lábát, hogy néha alig tudta rávenni, hogy eleressze. A szél bele-belekapott a ruhájába, vén cilinderét a fejéhez kellett szorítania, nehogy elrepüljön.

Mire felért a dombtetőre, besötétedett. A fák ágai között narancsszínű fény pislákolt. Úgy döntött, mielőtt belépne a tűz fénykörébe, hallgatózik egy keveset. Ki tudja, milyen alakok járnak errefelé manapság? Közelebb kúszott, leguggolt, és hegyezni kezdte a fülét.

Ázott bunda bűzét és sülő hal illatát vitte felé a szél. Pocok, varangy, holló és menyét. Nem tudta, hányan vannak, de bizonyosan nem gárdisták. Kajmán gárdájába csak erős ragadozók kerülhettek be.

– Cudar idő ez – panaszkodott egy érdes hang.

Nem kapott választ. Valaki csámcsogott.

– Cudar idők is jönnek – felelte egy mélyebb. – Úgy hallottam, lemészároltak egy nyúlcsaládot az egyik közeli faluban.

– Egy egész családot?

Róka a szemét forgatta. Meglehetősen untatta már a téma. Felegyenesedett, megrázta magát, és kilépett a bokrok közül. Megkerülte a közötte és a tűz körül ülők között álló omladozó faldarabot, és meghajolt a vándorok előtt.

– Üdvözlet, barátaim! Ilyen zord estén nem szívesen folytatnám tovább utamat. Mondjátok, akad szabad hely a tüzetek körül?

– Telepedj le közénk! – mutatott egy fatönkre a pocok. – Szívesen látunk.

Négyen ültek a kis tűz körül, arcukon árnyak játszottak. A pocok alacsony teremtmény volt, rózsaszín bőre csillogott a zsírtól, puffadt arcán barna szőrpamacsok meredeztek, orra alatt büszke bajusz. Mélyen ülő, vizenyős szeme teljesen fekete volt. Vastag, hurkás ujjai között fél csirkecombot tartott. A varangyanyóka bibircsókos, sápadt arcán a vendégszeretet leghalványabb jele sem látszott, a nyurga menyét és a holló is némán rágták a sült halukat. A holló egyenes, csontos orra egészen az ajkáig ért, fogatlan ínyével üggyel-bajjal marcangolta a finom falatokat. Kemény bőrén borosta feketéllett, haja csapzottan hullott az arcába, vékony karmai pedig átdöfték koszos lábbelijét.

– Honnan jössz, ész melle taltasz? – törte meg a csendet, minden szóval keservesen megküzdve.

Róka sajnálta a madarakat, hiszen minden megszólalásuknál csatát kellett vívniuk a csupasz ínyükkel. Éppen ezért általában csendes népség voltak.

– Abból a faluból jövök, amelyről az imént beszéltetek. Csupán egy estére szálltam meg. Észak felé tartok.

– Igazak a hírek? – kérdezte a menyét.

– Attól tartok, mind igaz – vágott gyászos képet.

Amazok lehajtották a fejüket. Róka magában nevetett.

– Kegyetlen világot élünk – sóhajtott a pocok. – Nem elég, hogy Kajmán szüntelenül sanyargat minket az adóival, meg ez a fránya kórság is felütötte a fejét az erdőben… most még egy gyilkos is ólálkodik közöttünk.

Róka felkapta a fejét. Eljött az ideje, hogy kicsit többet megtudjon az erdő életéről, és hogy mi történt, amíg ő holtan feküdt az úton.

– Súlyosak az adók? – kérdezte.

– Alig győzzük fizetni. Ezért lázadt fel az a maroknyi bolond egy-két hete. Túl kevesen voltak. Nem tudták kivárni, amíg mind összegyűlünk. Ha tovább halogatják a dolgot, éhen halnak.

– Kajmán egyre szorosabbra zárja a markát körülöttünk – panaszkodott a menyét.

– Szenvednek a népek. Egyre többen éheznek és koldulnak. Lassan mindenki utcára kerül, aki nem az ágyat nyomja. Disznó igyekszik enyhíteni az adókon, de Kajmán nem enged. Vasszigorral hajtja be a pénzt.

Disznó próbál enyhíteni az adókon? Alig hiszem, pajtás. Nem tudod te, milyen minden hájjal megkent cselszövő az a dagadék.

– Miféle betegség ütötte fel a fejét?

– Hát hozzád nem ért el a járvány híre? – kapta fel a fejét a varangyasszonyság, aki eddig egy szót sem szólt. – Mi, javasasszonyok és orvosok mindent megteszünk, de a betegség erős, és nem válogat. Elvisz fiatalt és öreget, megtelnek a temetők – vartyogta, és odvas fogai közül ki-kivillant hosszú nyelve.

– Nincs rá gyógymód?

A varangy csak rázta a fejét.

– Nincs, amit ne próbáltunk volna. Csak enyhíteni tudjuk a fájdalmat, de a kórság a testben marad, és az istennek se lehet kiűzni onnét.

– Olyan, mint Kajmán uralma – morogta a pocok. – Lehetetlen kiirtani az erdőből.

– Hát ilyen kegyetlen a király? – Róka csak sötét pillantásokat kapott válaszul. Megvonta a vállát.

– Még mindig jobb, mint amilyen a Völösz lett volna – krákogta a holló. – Akkol mál inkább a kiszebb losszat választom…

– Róla ne is beszéljünk! Csak a neve is vészt hoz ránk.

– Eleget fecsegtünk ma estére. – A varangy behúzódott egy lyukacsos tető alá, hogy ne érje az eső, és hanyatt feküdt. – Elteszem magamat holnapra.

Mindenki összepakolt, és vastag gyapjúköpenybe burkolózott. Eloltották a tüzet, és választottak maguknak egy-egy sarkot, ahol elalhattak. Róka még sokáig ott maradt a helyén, és a szürkére sápadt parázsról felszálló füstcsíkokba révedt. Mikor mindenki elaludt, felkelt, és megkerülte a romokat.

Végre eljött az idő. Minden alkalmasnak látszott arra, hogy tönkretegye Kajmánt. Ó, komám, mennyire vártam ezt a percet! Tulajdon kezemmel foglak széttépni, és élvezettel hallgatom majd a sikolyaid.

Az erdő népe elégedetlen. Járvány pusztít, az a kétszínű Disznó pedig egészen biztos, hogy nem a nép érdekét tartja szem előtt. Nagyon úgy néz ki, Kajmán koma, hogy uralkodásod a végnapjait éli.

Fondorlatos tervet kell kieszelnie. Ha nem akar hibázni, segítségre lesz szüksége. Minduntalan a Patkánytanya vajákosára gondolt. Észak felé nézett. A fellegek alatt kopasz hegyoldal tornyosult a fák lombkoronája fölé, oldalában megannyi viskó. Akárcsak egy óriási hangyaboly. Az erdő legrútabb szeglete.

Mérlegelnie kellett. Ha odamegy, talán soha többé nem látja felkelni a napot. Ha nem, akkor ki kell agyalnia egy másik tervet, ötletekben pedig éppenséggel nem bővelkedett. A füstölgő, kopasz hegyre meredt, és bólintott.

Ott a helye. Ha valahol, hát ott útmutatást kaphat.

Egy vajákostól. Ködös csontvetésből. Elhadart szavakból, kifordult szemből, piszkos tenyérből, földre dobott kártyákból. Feltört tojás sárgájából.

Megvonta a vállát, és elindult lefelé a Magaslatról. Az eső cseppjei hideg tűszúrásokként érték a bőrét.

A hegy úgy emelkedett ki a lombok közül, mint egy ősi óriás tar feje. A csúcsáról lebugyogó forrás vize végigfutott a patkányok mocskos utcáin, és a falut elhagyva eltűnt az erdőben egy fa gyökerei között. A helyiek egyszerre ittak belőle és ürítettek bele, ahogy éppen kedvük tartotta. Róka a közelébe se ment.

Távolról fürkészte a viskókat. A Patkánytanya különös hely volt, egyfajta sziget az erdőben, amelyet mindenki messzire elkerült. Nem tartozott Kajmán uralma alá, hiszen a gárda sohasem tudta bevenni. Azokat az ostoba adószedőket, akik mégis odamerészkedtek, mind levágták, a testüket pedig visszaküldték a Barlangokba, ahol a nagyurak ültek tanácsot. A helyiek nem engedtek be senkit, és ha valaki mégis bejutott, az soha többé nem tette ki onnan a lábát. A szóbeszéd szerint a patkányok jártában rágják le a húst hívatlan vendégekről.

Sűrű, ragacsos köd terpeszkedett a faluban, mohó, mint maguk a patkányok. Piócaként telepedett a lélekre, a csontokra tapadt, és kiszívta belőlük az édes velőt. Nem egyszeri, fiatal homály volt: azóta uralta a hegyet, hogy a Patkánytanya felépült. Talán még régebben. Ősöreg parazitaként fészkelte be magát a falu testébe, és belőle táplálkozott.

Róka megragadta a nyakában lógó faragott amulettet, hogy elűzze magától a gonoszt, és még egyszer átgondolta, mit fog tenni. Kockázatos volt. Sebaj. Legalább nem az unalom vagy az öregség visz el.

Kiugrott a bokorból, és gyorsan, ahogy csak tudott, a legközelebbi fa vastag törzse mögé osont. Fáról fára haladt, búvóhelyről búvóhelyre, mígnem elérte a fojtogató köd határát. Mélyen a homlokába húzta cilinderét, és elindult felfelé a hegyoldalon.

Nem egyenesen a faluba tartott, hiszen nem zápult meg az agya. A sűrű csalitosban lopakodott, minden apró ágreccsenésre és levélzörgésre felkapta a fejét. Minden fa mögött patkányokat sejtett, akik habozás nélkül nyakon szúrnák.

Olyan halkan osont, mint éjjel a holdvilág. A vajákos háza a hegytető közelében állt, legalábbis a madarak így mondták. Róka remélte, hogy akármilyen ostobának tűntek, mégsem beszéltek ostobaságokat.

Moha rágta mord sziklák és korhadt törzsű fák között vezetett az útja. Erős záptojásszag terjengett a levegőben. Köhögnie kellett, de még a torkát sem merte megköszörülni, nehogy meghallják.

Hosszú és kimerítő mászás után végre megpillantotta a viskót. Köpönyege átizzadt, a haja csimbókokban tapadt fejbőrére. Megállt, fülelt. Nyílt térség terült előtte, lucskos sármező néhány szomorú fűcsomóval. Ha be akart kopogtatni a boszorkányhoz, át kellett vágnia rajta.

Egy pillanatig habozott, de nem hallott semmit, így hát futásnak eredt. Talpa alatt fröccsent a föld, fülében hevesen dobolt a vér. Kecses szökkenéssel érte el az ajtót, idegesen körbetekintett, és bekopogott, gyorsan, háromszor. Csoszogást hallott bentről, de úgy tűnt, inkább távolodik, mint közeledik. Még egyszer bekopogott, toporgott, egyre idegesebben forgatta a fejét. Nem kapott választ.

Magában szitkozódva benyitott, mert nem várhatott tovább. Átható dögszag csapta meg az orrát, olyan orrfacsaró, amilyet még sosem érzett – pedig nála aztán senki nem ismerte jobban a döglött erdőlakókat. Szűkös előszobába jutott, ahonnan három ajtó nyílt: egy jobbra, egy balra, egy vele szemben. A bal oldalival próbálkozott először, de azt zárva találta.

Másodszorra a szemben lévőt választotta, de az olyan korhadt volt, hogy amikor hozzáért a kilincshez, nyomban kifordult a helyéről. Nem is szobába nyílt, inkább valamiféle tömlöcbe, ahol jóformán még leülni sem lehetett.

Jól elbújtál, vénasszony. Róka vett egy nagy levegőt, és meglökte a harmadik ajtót. Nem nyílt ki.

Rángatta a kilincset, nyomta, taszigálta, de mindhiába. Kiáltani nem mert – meghallották volna –, de azért elsuttogott pár cifra káromkodást.

– Hol a viharban rejtőzködsz, te rohadt vén banya…?

– Mit keresel itt, ahol a madár se jár? – hallott a háta mögül egy alvilágian kongó hangot.

Róka megpördült, és szembetalálta magát a hírhedt vajákossal. Az asszony viaszszínű homlokából két fekete szarv állt ki, arca megnyúlt, mint a patkányoké. Csupán egyetlen foga élte túl a hosszú évtizedeket, az is fekete volt, mint a kórság. Repedt ajkáról a nyál lecsorgott szőrös állára, löttyedt szemhéja a szeme elé lógott.

– Azt hallottam, megmondod a jövendőt.

– Nem érdekel, mit hallottál. Azt kérdeztem, mit keresel itt. – A vajákos hosszú patkányfarka vészjóslóan tekergett a levegőben, tekintete pedig szinte lyukat fúrt a csontjaiba.

– Jóslatért jöttem.

Az anyóka lebiggyesztette rút ajkát. Olyan hosszú ideig nem válaszolt, hogy Róka már-már azt hitte, álltában elaludt. Végül mégis megrázta magát, és így szólt:

– Ez máris tisztább beszéd. Kövess!

Az asszonyság a bal oldali ajtóhoz csoszogott, és hosszas babrálás után kinyitotta egy rozsdás kulccsal. A vas úgy zörgött a zárban, mint a rabok bilincsei.

Átkozott némber! Borsódzik tőle a hátam.

A zsúfolt, ablaktalan szoba falán ferde polcok sorakoztak, roskadásig tele hasznavehetetlen csecsebecsékkel, törött játékokkal, faragványokkal és totemekkel. A helyiség közepén kerek asztal állt, körülötte három szék. Az asztalon négy, vörös lángú gyertya égett. A vajákos keserves nyögések közepette leereszkedett az ajtó felőli székre, így Róka megkerülte az asztalt, hogy vele szemben üljön le.

– Az ott az anyám helye.

Átkozott némber. Róka visszatolta a széket, és leült a harmadikra.

– A jövendőt megtudni veszedelmes dolog – rázta meg aszott mutatóujját az asszonyság. – Bánatot és tébolyt szül.

– A jövendőt nem tudni még veszedelmesebb.

– Ahogy gondolod – rántotta meg a vállát a vajákos, ízülete hatalmasat roppant.

Ruhája ezernyi redőjének egyikéből előhúzott egy tyúktojást, és bal kezével maga elé rántotta Róka tenyerét. Lecibálta róla a kesztyűt, és miután egyenként ráköpött az ujjaira, feltörte a tojást az életvonala mellett. A héja felsebezte Róka bőrét, a fehérje és a sárgája szétfolyt az asztalon.

– Tartsd így! – utasította az asszony.

Róka legszívesebben azonnal felszippantotta volna az ínycsiklandozó tojást, de türtőztette magát. Türelmesen várt, amíg a vajákos számos zsebének egyikében kotorászott. Végül egy maroknyi csontdarabot húzott elő, és két kezében rázva kivetette őket a feltört tojásba. Mormogott valamit, egy Róka előtt ismeretlen dallamot dudorászott, rothadó fogával bele-beleharapott fityegő ajkába, és úgy tekergette a farkát a feje fölött, akár egy mérgeskígyó.

Dúdolása hirtelen borzasztó hörgésbe fordult. Nem úgy hörgött, ahogy a haldoklók, hanem ahogy a szarvasok bőgnek: levegőt nyelve üvöltött, mint akit nyúznak. Róka összerezzent. Az asszonyság szembogara kitágult, kibomlott, mint a virágok szirmai, és egész szemét elborította. A homlokán kidagadt egy ér, vastagon lüktetett a doboló vértől. Ujjai olyan erősen szorították Róka kezét, hogy kifehéredett a húsa.

– Látok.

Többet nem mondott. Síri csend nehezedett rájuk. Olyan hosszan bámult maga elé szótlanul, hogy Róka erősen elgondolkozott rajta, vajon nem hagyta-e cserben vénséges teste.

– Látom, ki vagy. Látom a visszatérésedet és a vihart, amelyet az erdőben támasztasz. Látom a színedet, látom, ahogy vörösbe fordulnak a fák. Te fordítod őket vörösbe. Látom régi ellenségeidet és a napot, amelyről hosszú évszázadokig regélni fognak. Látom, hogy azt hiszed, eljött a te időd, ám ez nem teljesen igaz. Elérkezett a nap, amikor megrázza magát a mesékbe száműzött rettenet, akit rég visszakergettek a sötétbe, a pókok közé.

– Miféle rettenet?

– Eljött a Medve ideje.

Róka elrántotta a kezét, és keservesen felnyögött.

– Nem kell félned – nyugtatta a vajákos. – A Medve segít neked, ha te is segítesz neki. Északon rejtőzik, a Kopasz Kőrisen túli hegyekben.

Róka nem felelt. Mégis hogyan szövetkezhetne egy medvével? Ősöreg szörnyetegek voltak, és már csupán a legendákban élt a nevük. Ha igazak a mesék, hajdanán medvekirályok uralkodtak a népeken, hiszen mindenki közül ők voltak a legerősebbek és leghatalmasabbak. Bennük több volt az állatból, mint az emberből.

Nem gondolta volna, hogy egyetlen medve is túlélte a régi háborúkat. Hosszú évtizedekkel korábban fellázadtak a népek, és egytől egyig mindet levadászták. Azokban az időkben jócskán megcsappant az erdőlakók száma a sok vérontásban. Egyetlen medve megöléséhez húszan kellettek, vagy még annál is többen. Fadöntögető óriások voltak.

Az asszonyság szembogara összeszűkült, szorítása engedett. Róka csak ekkor vette észre, milyen hevesen dobog a szíve. Összerándult, ahogy a vajákos lesöpörte tenyeréről a tojást és a csontocskákat. Elővette az erszényét, és leszámolta a fizetséget az asztalra.

– Örömömre szolgál, hogy segíthettem – villantott rá egy hátborzongató vigyort a vajákos. – Visszafelé óvakodj a patkányoktól, mert ha itt találnak, elevenen megnyúznak.

Róka kurtán bólintott, és kisietett a viskóból.

Gyorsan, de halkan lopakodott a levelek között, ahogy a pisztráng siklik a patakban. Minden lépésére odafigyelt, és egy pillanatra sem tévesztette szem elől a házakat. A faluból érdes, köhögő hangokat hallott, és felismerte a patkányok beszédét. Posványlelkűek.

Nem tudta, hogyan vehették észre. Nem tudta, mit csinált rosszul. Hallotta, ahogy maguk között beszélnek, és az egyik azt mondja, valaki mászkál a bozótban. Megérezték a szagomat. Kár, hogy a múltkor nem hoztam el a faluból az egyik nyúlcipőt.

Inaszakadtából rohanni kezdett. Nem érdekelte, mekkora zajt csap, hiszen úgyis észrevették már. Csupán egy dolog számított: hogy elkerüljön erről az átkozott helyről. Hallotta a mögötte dobogó lábakat, a sár loccsanását. Biztos volt benne, hogy néhány patkányt könnyűszerrel elintézne, de egy egész faluval nem bírt el.