MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Végső István

Gettóélet '44

A magyarországi vidéki gettósítás története

részlet

© VÉGSŐ ISTVÁN, 2025

© JAFFA KIADÓ, 2025

MINDEN JOG FENNTARTVA!

TÉRKÉP: © DIMAP, 2025

BORÍTÓFOTÓ: MNM KK MAGYAR NEMZETI MÚZEUM / JÁNOSFFY ENDRE FOTÓJA

BORÍTÓTERV: TILLAI TAMÁS

SZERKESZTŐ: GABORJÁK ÁDÁM

FELELŐS SZERKESZTŐ: SCHULTZ JUDIT

FELELŐS KIADÓ: RADOS RICHÁRD

JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

ISBN 978 963 687 182 6

ISSN 2559 9666

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

TARTALOM

Bevezető

Historiográfia

Deportálási zónák, Magyarország, 1944 (térkép)

Gettósítás Velencétől Thesszalonikiig

A „végső megoldás” és a felé vezető út

A magyarországi gettósítás

Előképek, előkészületek

A magyarországi gettók létrehozása, és azok valósága

Gettók

Bácsalmás

Bonyhád

Gyula

Kiskőrös

Ózd

Sopron

Szekszárd

Gettóélet Magyarországon

Zsidó tanácsok

Nem is olyan szörnyű gettók?

Hogyan viszonyultak a „keresztények” a zsidókhoz?

Öngyilkosságok

Élelmezés

Zsúfoltság, hőség, szörnyűség

Csillagos házak

Gettó a gettóban

Bevásárlások

Egyházak és a gettók

Különleges gettóhelyszínek

Konvertiták a gettóban

„Őskeresztények” a gettóban

Szökések

Testüregi motozások

Üresen hagyott gettók kifosztása

Gettólegendák, méltatlan „hősök”

Felelősségre vonások

Bevezetés

Miniszterek, főcsendőrök

Kárörvendők, fenyegetődzők?

Testüregi motozások

Nyilasok és volksbundisták

Rendvédelmi alkalmazottak

A tisztségviselők

Zsidó tanácsok

Utószó

Gettóregiszter – 1944. április-június

Felhasznált levéltárak, irattárak

Bibliográfia

Jegyzetek

Bevezető

„A gettó ugyan alig érzékelte – elképesztően megszoktuk a jellegzetes szagot, amely hullák bomlásából, förtelmes latrinákból túlcsordult kanálisokból és a közeli melaszraktár édes bűzéből kerekedett. A palánkon túl a városnak azonban finnyásabb volt az orra.”1

Ezeket a sorokat írta többek között Zsolt Béla holokauszttúlélő, író a nagyváradi gettó kapcsán. Számos tévhit és félreértés adódik abból, hogy azokat a „zárt területeket” és „kényszerlakhelyeket” ismeri a közvélemény, ahol valóban tragédiák, erőszak és a drámák történtek. Másfelől a szakirodalom általánosságban jóváhagyta azt a megállapítást, hogy a brutalitás elsősorban az észak-erdélyi, székelyföldi, partiumi, kárpátaljai területek, a peremvidékek jellemzője volt.

Magyarországon, a 6163/1944. B.M. VII. res. sz., és az 1610/1944. M.E. sz. rendeletek alapján 1944 tavaszán, kora nyarán 221 gettót2 hoztak létre, mintegy 600 000 embernek, akiket ezekről a helyekről gyűjtőtáborokba vittek, majd döntő többségüket általában német munka- és haláltáborokba deportáltak. Könyvem megírásának célja, hogy bemutassam a magyarországi gettósítást, illetve szubjektív módon kiemelt települések ilyen típusú kényszerlakhelyeinek történetét.3 Leginkább példákon keresztül fogom felvázolni a magyarországi zsidóság egy helyre „tömörítésének” főbb jellemzőit a kezdeti folyamatokban. Írásomban lehetőség szerint meg akarom határozni magyar és nemzetközi példák bevonásával a magyarországi gettótípusokat. Szeretném bemutatni a nyitott gettók (Judenhäuser), csillagos házak és a leginkább jellemző zárt gettók típusát. Mellettük pedig röviden összefoglalom a gettósítás előtti „gettókat”, illetve hangsúlyt fektetek arra is, hogy ahol végül nem létesült gettó, ott miért nem valósult meg. Mivel a kutatásom elsősorban magyar területre terjedt ki, csak tömören írnék az erdélyi, kárpátaljai – véleményem szerint a többi országrésztől látványosan eltérő – „keleti (kis) gettó”-típusokról is. A nemzetközi kitekintés hangsúlyozása szintén kiemelten fontos lesz, hiszen a nyugat-(észak)-európai, kelet-európai, dél-európai és közép-európai gettók létesítése, működése, fennmaradási ideje között a számos párhuzam mellett több különbség is van. A magyarországi gettók az I. és a II. deportálási zónát, illetve a déli határsávot tekintve a keleti (kis) gettók kapcsán mutatnak hasonlóságot, míg az alföldi, a dunántúli és felvidéki gettók inkább a nyugat-európai, közép-európai gettókkal állíthatók párhuzamba.

Tanulmányomban több magyarországi gettóval is foglalkozom majd, de egy fejezetben kiemelten a következőkről írok: Bácsalmás (Bács-Bodrog vármegye), Bonyhád (Tolna vármegye), Gyula (Békés vármegye), Kiskőrös (Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye), Ózd (Borsod vármegye), Sopron (Sopron vármegye), Szekszárd (Tolna vármegye). Itt és más fejezetekben igyekszem a többi gettóval összevetni a kényszerlakhelyek történetét és jellemzőiket.

A téma feltárásával a közigazgatási szervek intézkedései, a kollaboráció, az utcák, épületek kijelölése, a kijárási tilalom, az elhatárolás módjai, a tiltakozások, az embermentések, a mentesítések, a nyilaskeresztesek, az egyházak és konvertiták szerepe, a munkaszolgálat ügyeinek egymásra hatása sűríti össze a lezajlott eseményeket. A gettósítás bemutatásával szeretném az eddigi kutatási eredményeimet összefoglalni, amelynek folytatásaképpen a későbbi szövegekben bővebben írok a kényszerlakhelytípusok fogalmairól, a tavaszi előgettósításokról, illetve az őszi gettókról, vagyis a második vidéki és/vagy országos gettósításról.

Külön köszönettel tartozom a Magyar Nemzeti Levéltár minden segítőkész kutatószolgálati munkatársának, iratanyag-szakreferensének. Hasonló köszönet jár az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára, a Budapest Főváros Levéltára, a Debrecen-Nyíregyházi Egyházmegye Levéltára, a Dunamelléki Református Egyházkerület Ráday Gyűjteménye, az Evangélikus Országos Levéltár, az Esztergomi Prímási Levéltár, a Kalocsai Főegyházmegyei Levéltár, a Kőszegi Városi Múzeum, Könyvtár és Levéltár, a Magyar Tudományos Akadémia Levéltára, a Pécsi Egyházmegyei Levéltár, a Szeged-Csanádi Egyházmegyei Levéltár, a Székesfehérvári Püspöki és Székeskáptalani Levéltár, a Vác Város Levéltára, és a Váci Püspöki és Káptalani Levéltár minden, az engem és a kutatásomat előmozdító munkatársának Az Országos Széchényi Könyvtár mikrofilmtára, valamint általános és történettudományi olvasótermeinek munkatársai is nagy segítségemre voltak. A Holokauszt Emlékközpont Könyvtára munkatársainak lelkes segítsége szintén különösen fontos volt. Köszönet a kollegiális segítségért Bajcsi Ildikónak, Bödők Gergelynek, Erdész Ádámnak, Farkas Péternek, Frojimovics Kingának, Gellért Ádámnak, Jakab Attilának, Magyar Endrének, Nagy Péternek, Pelle Jánosnak, Szívós Erikának, Veszprémy László Bernátnak és Zima Andrásnak. A szöveggondozásért a családomon kívül köszönöm a segítséget Berka Attilának, Erdős Bencének és Szőnyi Gábornak.

Historiográfia

Áttekintve az alapvető holokauszt- és helytörténeti szakirodalmat, hangsúlyoznom kell, hogy olyan gettó nincs, amelyikről ne lenne tanulmány, könyv, újságcikk. Így historiográfiai előzményei mindegyiknek van. A magyarországi gettókról először Lévai Jenő újságíró írt, alapvetően akár a mai napig jól használható szövegeket.

A magyarországi vészkorszak szakirodalmából mindenképpen kiemelendő Lévai Jenőtől a Zsidósors Magyarországon. Randolph L. Braham két monumentális munkája, A népirtás politikája – Holocaust Magyarországon, illetve A magyarországi holokauszt földrajzi enciklopédiája a holokausztirodalom alapvető írásai között sok forráskritikával használandó.1 Kádár Gábor és Vági Zoltán Hullarablás – A magyar zsidóság gazdasági megsemmisítése című könyvének több fejezete is érinti és feldolgozza a gettósítás témakörét.2 Mai napig nem sikerült jobb magyar holokauszt-forrásközlést kiadni, mint a Benoschofsky Ilona, Karsai Elek és Karsai László szerkesztésében megjelent a Vádirat a nácizmus ellen. Dokumentumok a magyarországi zsidóüldözés történetéhez című könyvsorozatot.3

A magyar gettókutatás egyik első komolyabb tudományos, de regionális feltárómunkája Molnár Judit Zsidósors 1944-ben az V. (Szegedi) csendőrkerületben című könyve.4 Molnár Judit és Frojimovics Kinga, valamint mások tanulmányaival és forrásközlésével a gettók és a zsidó tanácsok egy részének napi jelentéseiről, a Központi Zsidó Tanács történetéről született meg ez az alapmű: Gettómagyarország 1944 – A Központi Zsidó Tanács iratai.5 Veszprémy László Bernát Gyilkos irodák – A magyar közigazgatás, a német megszállás és a holokauszt, valamint a Tanácstalanság – A zsidó vezetés Magyarországon és a Holokauszt, 1944–1945 című könyvei szintén megkerülhetetlenek.6 Számos példával mutatja be ezekben a magyarországi közigazgatás, a gettósítás, valamint a zsidó közösségek, zsidó tanácsok közti viszonyt, és annak 1944/45-ös történetét. Karsai László Holokauszt című könyve pedig jó áttekintést nyújt az európai soá eseményeiről.7

Igyekeztem figyelembe venni a helyenként igen szűk magyar kutatásra, publikációkra épülő, nemzetközi narratívákat összesűrítő, különböző ismertebb szakirodalmi munkákat. Általában ugyanazokra a forrásokra vagy már meghaladott munkákra épülnek, de néhány új saját forrást felhasználva. Christian Gerlach és Götz Aly közös könyve kitűnő szintézise a lezajlott magyar vészkorszakbeli eseményeknek, így természetesen Az utolsó fejezet – Reálpolitika, ideológia és a magyar zsidók legyilkolása, 1944/1945 megkerülhetetlen.8 Az önhibáztató német történészek világából kissé más megvilágításban láthatjuk a magyarországi gettósítást. A magyar radikálisok és a náci zsidógyűlölet ugyanis végzetes módon összetalálkoztak a második világháborúban. A célkitűzések: a zsidók kifosztása, összeköltöztetése, kitelepítése, elpusztítása. A vidékiek jó részének alig négy hónap alatt lezajlott exodusa sok hasonlóságot mutat a más európai területeken lezajlott zsidótlanítással. A nácik és történetük kapcsán megkerülhetetlenek Saul Friedländer Nazi Germany and the Jews, 1933–1945 és Richard J. Evans A Harmadik Birodalom hatalmon – Hogyan állítottak a nácik könyörtelenül céljaik szolgálatába egy egész népet című könyve.9

Lucy S. Dawidowicz Háború a zsidók ellen 1933–1945 című munkája az egyik legrészletesebb a gettósítás és a konkrét intézkedések tekintetében.10 Laurence Rees A holokauszt – A gyűlölet gyökereitől a Harmadik Birodalom összeomlásáig című kötete interjúkra, saját filmjeire is alapuló összefoglaló monográfia.11 A Martin Dean szerkesztésében megjelent Encyclopedia of camps and ghettos, 1933-1945 Volume II. Ghettos in German–Occupied Eastern Europe. Part A. és a Encyclopedia of camps and ghettos, 1933-1945 Volume II. Ghettos in German–Occupied Eastern Europe. Part B., valamint a Geoffrey P. Megargee szerkesztésében kiadott Encyclopedia of camps and ghettos, 1933-1945 Volume III. monumentális munkái enciklopédiaszerűen adnak áttekintést a gettók, illetve gyűjtő- és internálótáborok rendszeréről a vészkorszak idején.12 1140 gettó feldolgozásával óriási kutatómunkát végeztek el. Sajnálatosan a magyar kényszerlakhelyek igen hiányosan lettek feldolgozva. Közel 130 gettó kimaradt, amelyek közül többet – akár már önálló munkákban, nem csupán tanulmánykötetekben – bemutattak. Ám még így is ez a munka a legteljesebb látkép, amely felvázolja a náci elkülönítés és a halálgépezet táborait, gettóit Norvégiától Észak-Afrikáig, az Atlanti faltól Kelet-Ukrajnáig. Természetesen a harmadik nagy gettószakértő, Dan Michman Holokauszt és történetírás, illetve The Emergence of Jewish Ghettos during the Holocaust című könyvei alapvetően inspiráltak, és narratíváim legfőbb alaptételeit támasztották alá.13

A helytörténeti szakirodalmat tekintve Bácsalmás tekintetében Somodi Henrietta Zsidók Bács-Kiskun megyében című, kissé elnagyolt munkája megkerülhetetlen. Polgár Ernő a Bácsalmáson létesített gettókról és gyűjtőtáborról írt, A sárga csillagok nyomában – Gettó a Délvidéken című műve komoly forráskritikával kezelendő munka.14 Bonyhád város zsidósorsa feldolgozhatatlan a két históriás, Eisner János A bonyhádi zsidók története, illetve Blau László Bonyhád – Egy elpusztított zsidó közösség. A magyarországi Bonyhád zsidóságának története című írásai nélkül.15 A Békés vármegyei Gyula vészkorszakbeli történetét K. Cseh Edit A gyulai zsidóság és a vészkorszak könyvéből és A magyar holokauszt földrajzi enciklopédiája Békés vármegye című fejezetéből ismerhetjük meg szakirodalmi források szintjén a legbehatóbban.16 Kiskőrös kapcsán Turán István A kiskőrösi zsidó közösség elpusztítása 1944-ben című írását tudtam jól hasznosítani, illetve Klein Akiwa Aurél és Sólyom Schwarcz László összeállításában a Zsidó múlt Kiskőrösön című kiadványt.17 Ózd kapcsán Csíki Tamás A holokauszt földrajzi enciklopédiája című kötetbe írt munkáját tudtam leginkább hasznosítani.18 Sopronnak igen gazdag a helytörténeti szakirodalma, de Csekő Ernő Adatok és források a soproni zsidóság gazdasági megsemmisítéséről című cikksorozata, illetve Hiller István A soproni és Sopron megyei zsidók utolsó állomása 1944-ben, valamint Szita Szabolcs Sopron vármegye című tanulmányai mindenképpen kiemelkedőek.19 Szekszárd tekintetében Toronyi Zsuzsanna „Tolna vármegye” című enciklopédiafejezete megkerülhetetlen.20

Felhasználtam az előzetes, a gettósítás kapcsán írt kutatásaim anyagát 2002-től Baja, Cegléd, Gödöllő, Kiskunhalas, Nagykőrös, Kecskemét és Vác kapcsán.21 Ezen rövidebb vagy hosszabb munkáim mellett a Randolph L. Braham szerkesztésében megjelent A magyar holokauszt földrajzi enciklopédiája című háromkötetes tanulmánykötetben önállóan vagy társszerzőségben, különböző vármegyék holokauszt történetéről írt munkákat is jól tudtam hasznosítani jelen írásomban (Bács-Bodrog vármegye, Csanád, Arad és Torontál k.e.e. vármegye, Csongrád vármegye, Gömör és Kishont vármegye, Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye, Ugocsa vármegye, Vas vármegye).22 E témakörben a legutolsó munkám A magyarországi vidéki gettók megszervezése a Holocaust Dokumentációs Központ és Emlékgyűjtemény Közalapítvány kiadásában jelent meg, és egyfajta összefoglalója az addigi kutatásaimnak.23

Gettósítás Velencétől Thesszalonikiig

A gettó (olasz ghetto) szó és fogalma az évszázadok folyamán sokat változott. A kifejezés definícióját az egyes korszakok, államok és az adott közigazgatási körülmények mindig is meghatározták. A középkorban elkülönítették a zsidókat, vagy maguk különültek el a városokban, településeken. Maga a gettó szó csak 1516-tól jelent meg, terjedt el, miután az itáliai Velencében jelöltek ki kényszerlakhelyet a zsidóknak. A ghetto szó a köznyelvben zsidó utcát jelentett, de maga a kifejezés az itáliai giudecc (jelentése: zsidó) szóból, vagy a talmudi ghet (jelentése: elkülönítés) fogalomból származhat. A gettó létrehozására a tengerparti köztársaságban azért volt szükség, mert kereskedelmi-gazdasági okokból a velencei állam nem kívánta elereszteni, illetve elűzni az itáliai, spanyol és német zsidó kereskedőket. Itáliában általában meghatározták, hogy ha el is hagyja zsidó a területet, akkor a férfiaknak sárga kalapot, míg a nőknek sárga fátyolt kellett hordaniuk.1 Előfordult, hogy a gazdagabb zsidók pénzen kiváltották magukat, hogy ne kelljen a gettóban élniük, de a kitérés is szabadulást jelentett a zárt térből.2 A gettó a középkorban mindig elkülönített területet jelölt. Ám hozzátehetjük, hogy a zsidók általában mindig is elkülönülve laktak például a középkori, majd a kora újkori Magyarországon is. Általában „zsidó utcá”-nak vagy „zsidónegyed”-nek nevezték ezeket a területeket, amik nyilván nem voltak mindig zártak, de mégis elkülönültek az adott településen. Ilyen nevű területek voltak Budán (1390), Csepregen (1492), Esztergomban (1294),3 Győrben (1567), Kőszegen (1576), Nagyszombaton (1494), Nándorfehérváron (16. század), Pozsonyban (1526), Rimaszombaton (1533), Sopronban (1320), Vácon (1572) stb. A gettók sokszor nemcsak elzártságot jelentettek a nem zsidó lakosságtól, hanem egyfajta védelmet is, életmódbeli, vallási különbségek miatti biztonságot is.4 Későbbi időkben, a 18–19. századtól a gettó jelentése világszerte újra megváltozott, és a 18. századtól leginkább a zsidók lakta városrészeket, szegény- vagy nyomornegyedeket nevezték így, amik nem feltétlenül voltak zártak, és nem mindig a régi gettó területén helyezkedtek el.5

A „végső megoldás” és a felé vezető út

A Harmadik Birodalomban már 1933-tól viták és tervek voltak a gettók létrehozása kapcsán. A nácik és kollaboránsaik által használt gettó kifejezés 1939-től kapott új tartalmat, ám ez nem volt egyértelmű és egységes definícióval meghatározott.6 1933/34-ben sokan azt gondolhatták már, hogy a zsidóügy gyorsan elrendeződik a nácik által.7 Ám útmutatás hiányában a nemzetiszocialisták körében szerteágazó elképzelések születtek a zsidók sorsával kapcsolatban. A művészvilágból kiszorított zsidóknak 1933-ban létrehozott ún. Kulturbund Deutscher Juden (Német Zsidók Kulturális Szövetsége) volt az első náci „gettó”, egyfajta „szellemi gettó”, ahol csak zsidók adhattak elő zsidóknak, szigorú feltételek mellett.8 A zsidó gyermekeket kitiltották az iskolákból,9 ám 1933-ban Joseph Goebbels propagandaminiszter is a gettóba kényszerített, zárt közösségekben gondolkodott az 500 000 fős német zsidóság kapcsán. Ezt Hermann Göring légügyi miniszter, „gazdasági diktátor” is támogatta ekkor, de az európai holokauszt tervének kiagyalója, Reinhard Heydrich, a SD (Biztonsági Szolgálat) parancsnoka, SS-tiszt ellenezte, mert szerinte a gettó „a bűnözők állandó rejtekhelye és mindenféle járvány melegágya lenne”.10 A modern társadalmi fejlődésnek köszönhetően alighogy becsukódott a legtöbb gettó világszerte, újranyitották őket a Harmadik Birodalom és szövetségeseik területén. Ám ekkor még nem voltak pontos, kész tervek, a gettó „csak” újbóli elszigetelést jelentett volna. Állítólag Adolf Hitler német kancellár 1935-ben is csupán ezt mondta: „Kifelé velük minden szakmából, be a gettóba, bezárni őket egy olyan területre, ahol aztán természetük szerint kitombolhatják magukat, míg a németek úgy bámulják őket, akár a vadállatokat az állatkertben.”11 Vagyis nincs szó még megsemmisítésről, csupán zárt terület létrehozásáról. A német zsidótlanítási modell, úgy tűnik, kezdetben amúgy is a durva antiszemita propagandáról és a nyitott határokkal elősegített kivándoroltatásról szólt. 1938-ig 150 000 zsidó hagyta el az országot. És minél több zsidó hagyta el a Harmadik Birodalom területét, annál jobb, mert a „maradékot” pedig gettóba lehet majd zárni, gondolták a nemzetiszocialisták. Megindult a zsidók gazdasági és értelmiségi pályákról való kiszorítása is.12 A kristályéjszakát követő tárcaközi konferencián Göring miniszter 1938. november 12-én a zsidók koncentrálásának egyik lehetséges eszközeként egyértelműen gettók felállítását javasolta. Rövid idő alatt újabb 150 000 zsidó emigrált. 1939-ben létrehozták a zsidó tanácsot, Reichsvereinigung der Juden in Deutschland (Németországi Zsidók Birodalmi Szövetsége) néven.13 Később bevett eljárás lett, hogy ún. zsidó tanácsot (Judenrat), más neveken: vének tanácsát, öregek tanácsát (Ältestenrat) hoztak létre a közigazgatás, rendvédelem és a kifosztásra „ítélt” zsidó közösség közötti közvetítő testületként. Bevezették a sárga csillag viselését, kitiltották a zsidókat a nyilvános helyekről (mozi, strand, park stb.), elvették az üzleteiket, Sara és Israel nevek használatára kényszerítették őket.14 Nagyobb városokban (Berlin, Hamburg, Hannover, Lipcse, München stb.) maradhattak, nyitott gettóban éltek, kijelölt lakásokban lakhattak (Judenhäuser), (kényszer)munkára vitték őket.15 Az önfinanszírozó zsidótlanítás már ekkor megjelent, amikor a zsidóknak maguknak kellett például a kiköltözéssel járó költségeket állni. A Harmadik Birodalom mintegy 25-50 milliárd márkányi zsidó vagyont szerzett a háború alatt a kifosztott német zsidóktól.16 A lakáshiány, majd a bombázások miatti fedélnélküliség miatt Goebbels és Göring miniszterek, valamint Albert Speer birodalmi főépítész közös, de nem zökkenőmentes együttműködéséből született meg ez a német nyitott gettótípus, amit kezdetben inkább zsidónegyednek, zsidóházaknak hívtak.17 Megbeszélésein Goebbels 1938 nyarán már nagyon bizakodó volt egy zsidóktól „megtisztított” Berlin kapcsán.18 Természetesen már egészen korai időszaktól voltak deportálások is: 1939-től főként lengyel származásúakat, majd 1941-től „birodalmi német zsidókat” vittek munka- és haláltáborokba. Ekkor még Speer is optimista volt a lakóházak, -negyedek építése miatt.19 Ahogy haladt előre a német városok átalakítása, úgy kezdték el a zsidókat kitelepíteni. Például a berlini zsidóságot főként keleti, balti gettókba: Kaunasba, Łódźba, Minszkbe, Rigába stb. szállították.20 Ausztria területéről a 180 000 fős diaszpórából 60 000 fő maradt, és kizárólag Bécsben élhettek. Életüket a zsidó tanács (Öregek Tanácsa) révén irányították a nácik.21 Ám Goebbels sem látta értelmét, hosszan gettókat fenntartani: „Hogy valójában mennyire nem illeszkedtek be a zsidók a nyugat-európai életbe, annak jó bizonyítéka, hogy ha visszaviszik őket a gettóba, igen gyorsan »elgettósodnak«.”22 Többek között a holokausztot 1942-ig irányító Heydrich is hajlott egy időben a gettó megvalósítására, de teljes elszigetelés, teljes kijárási tilalom bevezetése, razziák, ellenőrzések mellett. Bár 1938-ban még mindig ellenezte, de a náci ideológusok által egy idő után egyre többet hangoztatott nagy zárt tömb, „zsidó rezervátum”23 létrehozása mellett végül ő is letette a voksát, amelyet majd a gettók összességéből fognak megvalósítani.24 A deportálások több ütemben zajlottak. Sokak az ún. „mintagettóba”, a valójában gyűjtőtáborként üzemeltetett Theresienstadtba kerültek. A cseh zsidók „mintagettója”, Theresienstadt később inkább gyűjtőtáborrá vált, ahová német, dán, osztrák, holland, magyar, lengyel, szlovák stb. területekről is hoztak embereket. A legkésőbbiek között beérkező dániai zsidók kifejezetten kitaszítva érezték magukat a táborban.25 Ezt a gettót és gyűjtőtábort szabadították fel a legkésőbb Európában, 1945. május 11-én.

A nácik és szövetségeseik kollaboráns államaiban, valamint az általuk elfoglalt területeken változott a gettó fogalma. Bizonyos kijelölt területeknél a gettó, a gyűjtőhely és a gyűjtőtábor kifejezések egybemosódtak, vagy nem különültek el. A német megszállások után történtek meg a gettósítások és a deportálások is. Mivel általában a német erőket a hadműveleti területen való szolgálat kötötte le, így minden államban rászorultak a helyi kollaboráns erők (közigazgatás, rendvédelem, szélsőjobboldali szervezetek, gárdák) segítségére a zsidók elkülönítése, deportálása kapcsán. Fontos volt, hogy a zsidók megkülönböztetése (sárga csillag) és jogfosztása már megtörténjen, hiszen így lehetett őket elkülönítve kényszerlakhelyekre költöztetni.

Lengyel, balti, szovjet (ukrán, fehérorosz, orosz) területeken kezdődött a tömeges gettósítás, több millió ember élete került veszélybe. A könnyebb végrehajtás érdekében és az ellenállás megelőzése, a félelemkeltés érdekében internálások foganatosítása, illetve a vének tanácsa vagy zsidó tanács létrehozása is fontos előzmény volt. A helyenként előforduló fosztogatásokon túl a zsidóvagyon hivatalos elvételével itt is igyekeztek az önfinanszírozó zsidótlanítást megvalósítani, vagyis ebből fizetni az esetleges kiadásokat. Először az 1939-ben elfoglalt lengyel területeken létesítettek gettókat. Az elsőt Piotrków Trybunalskiban hozták létre 1939 októberében. Ezzel megindult az ún. „keleti gettók” időszaka. Míg az első nagyobb gettó 1940 őszén Łódźban létesült,26 mellette az első megsemmisítő tábort 1941-ben innen nem messze, Chelmnóban hozták létre. Vagyis a nagy „zsidó rezervátum” és az egzotikus afrikai, dél-amerikai kitelepítési tervek homályba vesztek. A nagyobb gettók ebben az időszakban: Białystok, Częstochowa, Kowno (Kaunas), Krakkó, Lemberg, Lublin, Minszk, Varsó és Vilnius városaiban voltak. A keleti gettókat zárt területeken, kijelölt városrészekben hozták létre. Külső és belső rendvédelem (zsidó rendőrség), 24 fős zsidó tanácsokkal (vének tanácsa) való együttműködés, kényszermunka és korlátozott kijárási lehetőségek jellemezték. Általában hosszabb időre létesítették őket (Krakkó, Łódź, Riga, Varsó, Vilnius stb.), de egyeseket viszonylag gyorsan felszámoltak. A hosszú ideig fennmaradt gettókat állandó razziák, ellenőrzések, deportálások, járványok és éhínségek sújtották.27 Saját közigazgatásuk, belső rendjük, gettórendőrségük, kórházaik, saját fizetőeszközeik (gettópénz) voltak. Németek őrizték ezeket a területeket, de segéderőre is rászorultak. Gettónként 10-50-2500 „belső” zsidórendőr, gettórendőr volt jelen, de volt kollaboránsokból álló „külső” rendőrség is.28 Kényszermunkára vitték a lakók egy részét helyben vagy a környéken. Volt, hogy a legnagyobb gettókat nyitott gettóként kezelték – mint Varsó, Minszk, Łódź és Krakkó –, majd később fallal vették körbe, és zárttá tették.29 A kisebb gettók egy része nyitott maradt, később kerítéssel zárták el azokat is. Változó volt a gettók élete és felszámolása, de a jelentősebbeknél a németek és a velük együttműködő helyiek kifejezetten brutálisan bántak a zsidókkal. Helyenként szó szerint földalatti mozgalom, zsidó ellenállás is volt, ahol a környező partizán- és ellenálló csoportokkal igyekeztek felvenni a kapcsolatot, illetve elszökni a zárt területről.30 A gettókba betörő német katonák, kollaboránsok razziákkal, tömeggyilkosságokkal irtották a zsidókat, hogy például értékeket raboljanak, vagy helyet csináljanak az ideérkező újabb emberszállítmányoknak, vagy a megfélemlítés miatt vagy a földalatti ellenállás, szökési kísérletek felszámolására. A közel 80-100 000 fős minszki gettóban 1942. március 2-án, purimkor a kényszermunka miatt ellenszegülő zsidó tanácsot felakasztották – „Sztálin banditái” névtáblákkal a nyakukban –, illetve sokakat lelőttek, több ezer gyermeket pedig élve temettek el a közeli homokbányában. Végül mintegy 3-6000 embert gyilkoltak le aznap.31 Előfordult, hogy más üldözött népcsoport is került a gettókba, elkülönítve a zsidóktól, mint például Łódźba, ahová 1941-ben burgenlandi cigányokat vittek.32 Az ún. „asszimilált” zsidókat, vagy más néven kikeresztelkedetteket a gettókon belül külön kezelték. Elhatárolódtak tőlük az izraeliták. Nem vonták be őket közös dolgaikba, csupán az utasítások, munkába járás stb. miatt érintkeztek velük. Voltak engedélyezett gettómisék, nagyobb helyeken templom is, hogy a kikeresztelkedett zsidók hitüket vasárnaponként gyakorolhassák.33

A keleti gettók külön típusa a „balti gettó”. A holokauszt-szakirodalom sokáig csak a néhány nagyobb balti gettóra összpontosított. Viszont Christoph Dieckmann, Menakhem Barkagan és mások kutatásai alapján mára kiderült, hogy Litvániában közel 100, Lettországban mintegy 29 gettót hoztak létre, Észtországban pedig a kis létszámú zsidóságot egy gettóba tömörítették. Összegyűjtésüknek, kifosztásuknak és legyilkolásuknak a menete általában hasonló módon történt. Egy részüket munkára kényszerítették, korlátozták a mozgásukat az adott településen, őrség vigyázott rájuk, és mivel nem volt elég német rendvédelem a területen, a helyi kollaboránsokra is támaszkodniuk kellett. Gettórendőrség is működött, valamint egyfajta önálló közigazgatás, jogszolgáltatás is kialakult. Mint például a bőriparáról ismert litván, közel 5000 fős šiauliaii gettóban, ahol kulturális szervezetek is létesültek, sőt még külön népszámlálást is tartottak.34 Előfordult, hogy nem tudták teljesen elkülöníteni őket a nem zsidó lakosságtól, így voltak, akik nyitott gettókban éltek. Az idő előrehaladtával a közellátás összeomlott, a gettók borzalmas tragédiák helyszínei lettek. Ezt követően megkezdődtek a tömeggyilkosságok, amiket általában külterületen követtek el a zsidókkal szemben. A kiürítések után, 1943-ig még fenntartottak néhány gettót. Sőt más, nem balti államokból is érkeztek ide zsidók. A zsidótlanítás, a Judenrein helyenként tökéletesen, máshol kisebb zökkenőkkel zajlott le ezen a területen.35

A gettókat a kezdetektől ideiglenes eszköznek tekintették a kitelepítés előtt, végül mégiscsak állandósultak. Rájöttek, hogy a kizsákmányolás legjobb eszközei lehetnek. A közellátás korlátozása mellett pszichológiai nyomás, az elvárt zsidó nyomor „bemutatótermeivé” lettek. Saját belső életet éltek, önálló gazdálkodásukat jól jellemzi, hogy még gettópénzek kibocsátására is sor került. A ’40-es évek elején a katasztrófaturizmus első helyi látványosságai voltak a keleti gettók.36 Persze rövidebb, de esetenként hosszú, terjedelmes cikkek, képes beszámolók is a lapok hasábjaira kerültek a zárt területekről és az ott élők mindennapjairól.37

Előfordult, hogy a gettósítást erőltető nácik meglátogatták a gettókat, így például Goebbels38 és Himmler is.39 Még Goebbels propagandaminisztert is megdöbbentette az események sora, és 1942-ben ezt írta naplójába: „Lublinnal kezdve a Főkormányzóság zsidó lakosait most már kelet felé evakuálják. A folyamat meglehetősen brutális, ezért itt közelebbről nem ecsetelem. Nem sok marad a zsidókból.”40 Kelet-Európában és a Baltikumban 1941 és 1943 között a rövid ideig fennálló, általában pár hétig fenntartott gettók voltak a jellemzőek. Egy-egy gettó felszámolásánál a nem munkaképes személyeket külterületen tömeggyilkosság keretében ölték meg. Ez jórészt a fellépő lőszer- és állományhiány miatt 1942-től fokozottan megváltozott a gázkamrák üzemszerű működtetésével. A golyó általi holokauszt részben átváltott a gázzal való tömeges emberpusztításra. Voltak viszont kiemelten hosszú ideig működő gettók is (pl. Riga, Vilnius). Más keleti, elsősorban szovjet területen a német haderő pusztította a zsidókat.41 A szovjet fronthelyzet változása miatt a keleti, balti (kisebb) gettók jó részét 1943. június 21-én Heinrich Himmler SS-Reichsführer utasítására elkezdték felszámolni, lakóikat pedig helyben, vagy a környéken elkövetett tömeggyilkosságok révén, illetve halál- és munkatáborokba transzportálással „iktatták ki”.42 A nagyobb gettók tovább fennmaradtak. A legtovább a łódźi gettó működött, amelyet csak 1945. január 19-én szabadítottak fel a szovjet csapatok.43

Reinhard Heydrich SS-Obergruppenführer elnöklése mellett az 1942. január 20-án tartott wannseei konferencián döntöttek a zsidókérdés végső megoldásáról (Endlösung): a 11 milliós európai zsidóság gettósításáról, valamint munka- és haláltáborokba szállításáról.44 Az első állam, ahol ezt végrehajtották, Szlovákia volt, ahol 90 000 zsidó élt. A zsidók elhurcolása egyfajta üzlet is volt, hiszen a németek minden deportált zsidóért 500 márkát kaptak a szlovák kormánytól. Cserébe a szlovák államé lehetett az elszállítottak vagyona. A szlovákiai zsidókat 1942 márciusától rövid ideig fennálló járási székhelyekről, gyűjtőhelyekből 3 nagyobb gyűjtőtáborba (Nyitranovák, Szered, Vihnye) és néhány kisebb táborba koncentrálták, és onnan deportálták egy részüket.45 Sok zsidó menekült ekkor magyar területre. Mivel sok konvertitát érintett a transzportálás, így az akciót heves vatikáni tiltakozás kísérte, és emiatt először részlegesen, majd 1942 végén teljesen leállították a tömeges elszállításokat, amit az 1944 őszi német megszállást követően újra folytattak.46 Persze addig sem tétlenkedett Tiso államelnök és a Hlinka-gárda. Zajlott a cigányok üldözése, valamint a „demokratikus” csehszlovák ténykedést folytatva az irritáló „magyar egyház”, a görögkatolikusok üldözése is napirenden volt.

Észak- és Nyugat-Európában 1941 és 1944 között egyes államokban nem volt jellemző a gettósítás, míg máshol ezeken a helyeken zsúfolták őket össze. A zsidó tanácsokat létrehozták, majd a zsidóellenes rendelkezésekkel kiszorították őket a közéletből és a gazdaságból, de nyitott gettókban élhettek. A német módszert átvéve igyekeztek megszabadulni a zsidóktól, és különösen a külhonosoktól, így nem akadályozták őket, ha el akarták hagyni az országaik területét. A zsidóvagyon elvétele szintén zajlott, így a Judenreint itt is önfinanszírozóvá tették. Deportálás előtt a zsidókat gyűjtőhelyre vitték, vagy nagyobb városokba koncentrálták, és megszorítások, jogfosztások közepette élhettek.

Norvégiában a kormányzat 1940-től kezdte el kiszorítani az 1800 főnyi zsidóságot a társadalmi és gazdasági életből. Ám többfrontos belső harcot kellett vívnia, különösen az 1942-től hatalomra került nácibarát Vidkun Quisling-féle kormánynak, hiszen az ellenállást hirdető, milliós tömegeket maga mögött tudó norvég evangélikus egyházzal (Norvég Egyház) szemben már fizikai erőszakot is alkalmazniuk kellett.47 30 000 embert tartóztattak le, de társadalmi problémaként a több tízezernyi számi (lapp) jogfosztása is zajlott. Másodlagos, harmadlagos gond volt a zsidókérdés. A kollaboráns Quisling-féle párt programjában ez az ügy 1942-ig nem is szerepelt. A norvég–svéd határon folyamatosan zajlott a tömeges szökés. 1942-től munka- és internálótáborokba kerültek a zsidók, majd megindult a deportálásuk, de sokakat sikerült svéd területre menekíteni.48 Dániában a német nácik nagy csalódására ellenállást fejtettek ki a hatóságok a mintegy 9000 fő zsidóság érdekében (például: nem volt bevezetve a sárga csillag).49 Kezdetben a prominens, gazdag zsidók hajókat béreltek, hogy távozzanak a zsidótlanítás előtt álló országból. Végül kiterjesztették a menekülők listáját, és közel 7700 fő 1943 októberében Svédországba távozott innen. A Dániában maradt, nem tehetős zsidók közül közel 470 főt Theresienstadtba deportáltak, akiket a kollaboráns kormány még segélyszállítmányokkal is igyekezett segíteni.50 A 2000 fős finn zsidóság többségét a földrajzi marginalizációjuk és a háborús helyzet megmentette a tömeges deportálásoktól. Sok menekült (osztrák, balti stb.) érkezett ide 1938-tól, de többségük tovább tudott menni innen is, és a finnek csak nagyon kis részüket adták ki a németeknek.51 A németek által megszállt finnországi területeken 3 gyűjtőtábor is volt, de ezekben politikailag gyanús és főként szovjet civilek voltak.52 Sokan svéd területre szöktek az országból.

Belgium 90 000 fős zsidósága53 a német megszállástól kezdve például csak négy városban élhetett, de zárt gettóba nem kellett vonulniuk, hanem csillagos házakban (Judenhäuser) élhettek. 1941 végétől kijárási tilalom lépett életbe, és egyfajta nyitott gettóélet kezdődött.54 Számos idegen állampolgárságú (keleti, nyugati) zsidót kényszerítettek önkéntes alapon vagy erőszakkal francia területre. A belga területen maradók gyakorlatilag elkülönítve éltek a négy városban. Zsidó tanács (Association des Juifs en Belgique) irányította az életüket a helyi közigazgatás utasítása alapján. Sárga csillagot nem, de karszalagot kellett viselniük. Majd 1942-ben a mecheleni gyűjtőtáborban szedték össze és deportálták őket.55 Hollandiában már sokkal szigorúbb feltételek között éltek, majd kerültek kiszorításra a társadalmi és gazdasági életből a zsidók. A sárga csillag bevezetése mellett jellemzőek voltak a kitiltások a nyilvános helyekről, és csak a nem zsidóktól elkülönített házakban, lakásokban, zsidónegyedben, zsidóutcában (joodsche wijk – joodschestraat) élhettek, kijárási tilalom mellett, gyakorlatilag nyitott gettókban. Az amszterdami nyitott gettót végül kerítéssel vették körül. A helyi náci megszállók és kollaboránsok már 1941-től deportálni akarták őket, de csak 1942-től került erre sor. A zsidó tanács (Joodsche Raad) közvetítette a rendelkezéseket. A nyitott gettókban kijárási tilalom lépett életbe, majd a gyűjtőtáborba szállítás következett.56 Nyugat-Európában itt hajtották végre a legnagyobb áldozattal járó zsidóüldözést, nagyszámú kollaboráns segédkezése mellett.57 Luxemburgban már 1940-től kivándorlásra, menekülésre kényszerítették a zsidókat. Az államot gyorsan integrálni akarták a Harmadik Birodalomba, így itt is már ettől kezdve zajlott a karszalaggal megjelölt zsidók deportálása. Akiket nem tudtak deportálni, azokat egy elhagyott kolostorba zárták el, majd később deportálták.58

Franciaországban, a meg nem szállt részeken az internálótáborokba kényszerítés elsősorban a külföldi, nem francia állampolgárok (lengyel, magyar, Benelux-beli, dán, spanyol, afrikai stb.) ellen irányult.59 A francia honos zsidók kiszorítása fokozatos volt 1940-től. Az ottani zsidó tanács (Union Générale des Israélites de France – Franciaországi Zsidók Uniója) szintén együttműködött a hatóságokkal. 18 fős tagsággal zónánként voltak felelősek a rendelkezések végrehajtásáért.60 A megszállt területeken keményebben léptek fel a zsidók ellen.61 1941-ben az idegen, főként lengyel zsidókat, majd 1942-től a sárga csillag viselésére kényszerített francia honos zsidókat is deportálni kezdték. Drancy gyűjtőtábora volt a kiindulópontja ezeknek a transzportoknak. Az éppen még nem deportált idegen vagy francia honos zsidók egy részét ottani vagy észak-afrikai gyűjtő- és internálótáborokban tartották.62 A nyugati országokból sokakat keleti megsemmisítő táborokba vagy gettókba deportáltak (pl.: Auschwitz-Birkenau, Theresienstadt).63 Számtalan ember szökött „szervezetten” spanyol és svájci területre, szinte külön iparág lett az emberszöktetés.

Dél-Európát 1940 és 1944 között nem a gettók létrehozása, hanem a zsidók gyors, helyi tömeggyilkosságokkal való pusztítása (Románia, Horvátország, Szerbia) vagy gyűjtőtáborokba terelése jellemezte.64 Románia kettős játékot játszott. Az 1941. januári határain belül lévő 370 000 zsidó jó részét nem deportáltatta, pedig a jogfosztásokat már 1939 előtt megindította, és rendszeresek voltak a több ezer ember életét követelő pogromok, vagyonelrablások is. 1941-től bukovinai és besszarábiai zsidókat szedtek össze a kisinyovi gettóban és gyűjtőtáborban – közel 13 000 főt –, és onnan „dobták át” őket a Dnyeszteren túlra.65 Az általuk és a nácik által elfoglalt keleti területeken, a Dnyeszteren túlon Románia irtóhadjáratot folytatott a zsidókkal szemben, gyűjtőtáborokban gyilkolta le őket ad hoc jelleggel. Akár 300 000 zsidó életébe is került a román holokauszt a „keleti területeken”. Továbbá mintegy 100 000 partizánt, ellenállót és cigányt is meggyilkoltak ezen a területen.66 A balkáni államok etnikai tisztogatásai esetenként egy-egy szomszédos ország ott élő lakosait, illetve a cigányokat szintén érintette. Helyenként a német hadsereg és szövetséges haderő ugyancsak részt vett a gyilkosságokban. Országonként változó módon, a német megszállástól függően zajlott a deportálásuk is. 1942-ben Horvátországban, ahol 30 000 zsidó élt, a Judenrein gyors elérése érdekében márkában fizettek az elszállított zsidókért a németeknek, cserébe a horvát állam megkapta az elhurcolt „halálraítéltek” vagyonát.67 A legfontosabb koncentrációk: a danicai, a kruščicai, a Gospić melletti jadovnói, a Pag-szigeti, a jasenovaci tábor és a stara-gradiškai gyűjtőtáborok voltak. Ám sokan elszöktek, mentesítést kaptak. Az usztasák már csak családi kötelékeik miatt sem erőltették a teljes zsidótlanítást, sokkal fontosabb volt számukra a szerbektől mentesíteni az országot.68 Szerbiában, ahol 12 000 főnyi zsidóság élt, három gyűjtőtáborba (Belgrád, Niš, Szabács) kellett koncentrálni az üldözötteket. Itt szintén sokan elszöktek a zsidótlanítás elől, hátrahagyva családjaikat. Sokakat agyonlőttek a németek. A nőket és gyermekeket zárt, elgázosító teherautókon gyilkolták meg. A náci biztonsági rendőrség (SD) egyik tisztje, dr. Emmanuel Schäfer irányítása mellett zajlottak az erőszakos események, melyek végén ezt a megjegyzést tette Szerbiára a zsidótlanítással megbízott „szakember”: „az egyetlen ország, ahol a zsidó- és cigánykérdést egyaránt sikerült megoldani.”69 A Balkánon egyedül Görögország területén gettósítottak, ahol 76 000 zsidó lakott. Voltak zsidóellenes rendelkezések és zsidó munkaszolgálat is. Az Eichmann-kommandó részéről érkezett Dieter Wisliceny SS-százados felgyorsította a folyamatokat. 1943-ban a „szefárdok fővárosában”, Szalonikiben gyűjtötték össze a zsidókat,70 akik ellenálltak, azokat a németek agyonlőtték. Ez volt a legdélibb jelentős gettó Európában.71 Athén, illetve Korfu, Kréta és Rodosz szigetei voltak a később elfogott zsidók gyűjtőtáborai, ahonnan 1944 nyarán deportálták őket. A „krétai” zsidó „hajószállítmányt” viszont szövetségesek torpedózták meg, nem volt túlélő.72 Bulgária egyfajta bezzegország a holokauszt-szakirodalomban, pedig a faji törvények és a zsidóellenes rendelkezések itt is életbe léptek 1941-től.73 A magyarokhoz és görögökhöz hasonlóan itt is voltak munkaszolgálatos századok. A közel 50 000 zsidónak 1943-tól bevezették a sárga csillagot, míg Szófiában zsidónegyed, nyitott gettó létesült. Gyűjtőtáborokat hoztak létre a vasútvonalakhoz közel. Az 1939 előtti Bulgária területéről keveseket vittek el, annak köszönhetően, hogy itt nem volt német megszállás. A bolgárok az „ellenséges” nemzetiségiek (görög, török, szerb) kiszorításával voltak elfoglalva. Az Eichmann-kommandó részéről ideérkező Theodor Dannecker SS-százados felgyorsította a folyamatokat, és a bolgár államot cselekvésre késztette. A leegyszerűsítő szakirodalommal szemben a szerbektől és görögöktől elcsatolt macedón és trák régiókból a bolgárok 1943-ban nagy készséggel deportálták a (szefárd) zsidókat náci haláltáborokba, mintegy 12 000 főt.74 8000 fővárosi zsidót pedig vidéki gyűjtő- és munkatáborokba vittek. Ám kétségtelen, hogy a bolgár társadalom és az ortodox egyház fellépése jelentősen visszavetette, megállította a további deportálásokat.75 A német és olasz megszállás alatti Albániában 1940-től a gyűjtő- és internálótáborokba szedték össze a nácikkal, fasisztákkal ellenséges és más embereket, így a zsidókat is.76 Olaszországban – ahol mintegy 54 000 zsidó lakott, sokáig nem volt bántódása a zsidóságnak. A megszállás alatt tartott észak-afrikai területeken hoztak létre 1940-től gyűjtő- és internálótáborokat az ottani zsidók számára. A német megszállást követően az Olasz Szociális Köztársaságban (Salói Köztársaság) 1944 őszétől kisebb-nagyobb gyűjtőtáborokat hoztak létre, amelyekből a deportálás 1943 (késő) tavaszán történt, a magyarországi transzportok első szállítmányaival szinte egy időben. A nagyon sűrű települési, tartományi kényszerlakhelyre költöztetés brutálisan ment végbe. Rövid idő alatt mintegy 92 gyűjtőtábor jött létre. Több tábort is a megszálló németek irányítottak. Az olasz hatóságok a nagyon időseket, betegeket és a vegyesházasokat próbálták kiemelni, mentesíteni, de heves német ellenállásba ütköztek. Számos helyen lehetetlen környezetbe (pl.: börtön, árvaház stb.) vitték a zsidókat, gyakran már ekkorra szétszakítva a családokat, legtöbbször a gyermekeket külön helyezve.77 Ilyen volt Velence város két gyűjtőtábora is. A felnőttek a börtön épületébe, míg a gyermekek egy iskolába kerültek.78

Jól látható, hogy éles különbségek vannak a keleti gettók és az Európa más területein létesített gettók között. A keleti gettók típusán belül is vannak komoly eltérések. Általában mindenhol volt zsidó tanács, gettórendőrség, gettórend, szabályozták a kijárást és a bevásárlást, illetve zajlott a gyűjtőtáborba szállítás. Voltak kis települések, ahol fenntartottak zárt területeket, és volt, ahol csak rövidebb időre, a zsidók gyors kifosztása érdekében létesültek, hogy utána tömeggyilkosság útján „szabaduljanak meg” a lakóiktól. A balti gettók általában kis, nyitott vagy zárt gettók működtek, a kifosztás utáni tömeggyilkosságok „előszobáiként” fenntartva őket. A keleti zárt területeknek nagy gettóik voltak, amik akár 4-5 évig is fennálltak. Zárt és nyitott gettó egyaránt volt, és előfordult, hogy kezdetben utóbbi szerint működtették azokat, és később váltak zárttá. Az észak-, dél-, nyugat- és közép-európai gettók részben hasonlítottak a keleti gettókra. Többségük felügyelete és rendje megegyezett, de voltak területek, ahol kifejezetten a nyitott, máshol csak a zárt gettók voltak jellemzőek. Voltak országok, amelyek nem gettókat, hanem internáló- és/vagy gyűjtőtáborokat használtak a zsidótlanítás érdekében. A zsidóvagyon megszerzésével pedig sikerült megtámogatni, önfinanszírozni a Judenrein műveleteit. Azt is érdemes kiemelni, hogy a zsidókérdés láthatóan nem minden kollaboráns és/vagy szövetséges államnak volt elsődleges társadalmi gondja. Így ezért sem helyeztek túl nagy hangsúlyt a megoldására.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License