A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Lia Middleton: When They Find Her, 2021

Fordította: LUKÁCS ANDREA

When They Find Her © Lia Middleton 2021

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Koppányi Lilla

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-51-1

Freya aludt. Meleg lélegzete gyorsan és felszínesen áramlott ki a száján, ütemesen legyezte a bőröm, miközben a mellkasomhoz szorítva tartottam. A szülésznő szerint a kisbabák így lélegeznek.

– Készen állsz?

Aiden hátul a derekamra tette a kezét, én pedig felnéztem rá, és bólintottam. Kivette Freyát a karomból, majd becsatolta a babahordozóba. Azonnal éreztem, hogy belém hasít a hiánya. Lassan végigsétáltunk az osztályon, az én csoszogó tempómban, majd végül kiléptünk a kinti ragyogó fehérségbe. Teljesen hátrahajtottam a fejem, és felnéztem a fölöttünk elterülő, súlyos világra. Túl nagy volt. Úgy éreztem magam, mint egy pillangó, ami elhagyja a fojtogató biztonságot jelentő gubót.

Vajon készen álltam?

Sűrűn pislogtam, közelebb húztam magamhoz Freyát, és lenéztem a cipőmre. Egyik lábat a másik elé. Egyszerre csak egy lépést.

A hazafelé vezető, hosszú úton a hátsó ülésen ültem középen, Freyához legközelebb. Őt néztem, miközben lassan eltűnt körülöttünk a város, és megjelent a vidék, kiterítette hatalmas, zöld szőnyegét, hogy a látóhatár és az otthonunk felé vezessen minket. Napsütötte szántóföldek suhantak el mellettünk, fák hajoltak az út fölé, zöld lombjuk vibrálóan ragyogott a nyári napfényben. Állatok legeltek hatalmas karámokban. Nemsokára megérkezünk a farmra, és végre elkezdhetjük a közös életünket. Az én kis családom. Mi hárman a világ ellen.

Freya mocorgott az ülésben, résnyire kinyitotta a szemét, hogy szemügyre vegye a világot, aztán ismét behunyta.

Annyira szeretlek, gondoltam. Ígérem, hogy vigyázni fogok rád! Ígérem, hogy sosem bántalak!

Micsoda ostoba ígéret. Néha akaratunk ellenére is bántjuk egymást.

ELSŐ RÉSZ

1

Négy évvel később…

November

Nemsokára itt lesznek. A folyosón lévő, régi ingaóra hangos ütései mintha lelassulnának. Minden másodperc egy egész órának tűnik, az inga minden kilengésével fokozódik az izgatottságom. Az ablakban lévő, puha, kék párnán térdelek, és a nyakamat nyújtogatom, hogy kinézzek a kerek hajóablakon a hosszú, kaviccsal borított kocsibejáróra, amely úgy néz ki, mint egy sötétszürke szalag a felhős égbolt alatt.

Fél órán keresztül a folyosón járkáltam, mielőtt elfoglaltam volna a helyem itt, az ablakban. Mint egy őrszem – nézek és figyelek. Csak arra kell vigyáznom, hogy Aiden ne vegye észre, hogy az ablakon keresztül lesem őket. Nyugodtnak kell lennem, amikor megérkeznek.

Az órámra pillantok. Azt mondta, tíz órára itt lesznek…

Bárcsak ne lakna olyan messze! Aiden megesküdött, hogy nem fognak távolabb költözni Londonnál, most mégis túl messzinek tűnik.

Nyirkos a tenyerem az izzadságtól. Beletörlöm a farmeromba, megrázom a fejem, próbálom rákényszeríteni magam, hogy élvezzem a félelmem mögül félénken kikacsintó izgatottságot. Nem tudtam, mikor jön el ez a nap, vagy eljön-e egyáltalán. Most, hogy valóra vált, muszáj tökéletesnek lennie.

Lenézek a kezemre, az eljegyzési gyűrű még mindig a jegygyűrűm mellett, a bőröm halvány barázdájába nyomódva. Aiden megkért, hogy vegyem le, de a gyűrű nem fér át folyamatosan megdagadt ujjam ízületén… az anyaság egyik mellékhatása a sok közül.

Csikorog a kavics a kocsibejárón, ezért megint felnyújtom a nyakam, és látom Aiden kocsiját, ahogy begurul a ház elé, elfoglalja azt a helyet, ahol régen állt. Felállok az ablakból, odaszaladok az ajtóhoz, és kinyitom. A régi sarokvasak nyikorognak, hideg levegő szökik be a házba.

Kinyílik a vezetőoldali ajtó, én pedig érzem, hogy a lábujjaim begörbülnek a hideg kövön. Aiden felnyög, amikor az ajtó szélébe kapaszkodva kihúzza magát a kocsiból, a térde megfeszül a teste súlya alatt. Nem hallom, de biztosan roppan is egyet… Fiatalkorából visszamaradt állapot, amikor még rögbizett. Milyen nevetséges ez a kocsi egy ilyen magas férfinak. Megkerüli az autót, az utasoldalra sétál, én pedig lábujjhegyre állva előrehajolok, próbálom megpillantani őt. Ajtócsapódás hallatszik, aztán…

Már itt is van: felém szalad, az arcán széles mosoly ragyog, a kezében egy nagy papírlap libeg.

– Freya! – kiáltom, a hangom túl magas az izgatottság miatt.

Drága kislányom!

Freya Grace Williams. Négyéves. Született augusztus tizenhatodikán. Súlya három kiló húsz deka. Hosszúsága ötven centi. Tíz ujj, tíz lábujj, zöld szem, mint az apjáé, hollófekete haj, mint az enyém.

Lelassít, amikor a ház közelébe ér, a lába alatt csikorog a kavics, és mindenfelé repül, amikor lefékez a bejárati ajtó előtt. Felnéz rám, kis mosoly játszik kerek arcán, mert még mindig nem tűnt el a gyerekkori pufók arcocskája. Hosszú, hullámos, sötét haja részben hátra van fogva, hogy ne lógjon a szemébe, és amikor a napfény rávetül, szinte aranyszínűnek tűnik.

Leguggolok, és magamhoz húzom.

– Anyuci! – mondja, a lélegzete a fülemet csiklandozza, majd oldalra fordítja a fejét, hogy megpuszilja az arcomat.

Aiden elindul felénk, megáll Freya mögött, és megfogja a vállát. Freya elszakítja magát tőlem, megfordul, és felnéz az apjára. Ő rámosolyog, a szeme sarka összeráncolódik. Legelőször a szemét vettem észre hosszú évekkel ezelőtt, amikor először megláttam. Magabiztosan jött oda hozzám és a barátaimhoz. Akkoriban nagy hőség volt Londonban, és a tetőn lévő bár zsúfolásig megtelt a délutáni napfényben. Amikor felnéztem az italomból, és a gondolataimat megszakította az „Elnézést!” szó, én csak őt láttam. A háta mögött fényesen ragyogott a nap a Temze vizén, én azonban megbűvölten csak őt bámultam.

– Mutasd meg anyucinak, mit rajzoltál neki! – Aiden hangja rekedt, mint amikor nem aludt jól.

Elmosolyodom, Freya pedig felém nyújtja a papírlapot.

– Ezt te rajzoltad?

Bólogat, majd elpirul, és lesüti a szemét.

Elveszem a kezéből a rajzot. Egy vízszintes, kissé hullámos zöld vonal fut keresztbe rajta, az alatta lévő részt zöldre színezte. A zöld területen egy kacskaringós kék hullám látszik. Barna fatörzsek állnak, a tetejükön másik árnyalatú zölddel körkörös vonalak jelképezik a lombozatot, rajtuk itt-ott piros gömbök. Mindezek fölött pedig a hatalmas kék égbolt. Ezen kívül két alak is szerepel rajta: az egyik kicsi, zöld pöttyök jelzik a szemét, a másik magas, barna pöttyökkel. Egymás kezét fogják, mindkettejük arcán U alakú rózsaszín vonal jelzi a mosolyukat.

A farmunk.

És mi.

Felnézek Freyára, ő a homlokát ráncolja. Rámosolygok.

– Imádom, kicsim! – Elcsuklik a hangom, ezért köhögök egyet, hogy megköszörüljem a torkom. – Tökéletes!

Ellazul az arca, és ragyogó mosolyt villant rám.

– Köszönöm, Freya! – Előrehajolok, és megcsókolom a homlokát. Az illata friss és tiszta, én pedig gondolatban visszarepülök abba az időbe, amikor a kanapén feküdtem, ő pedig a mellkasomon. A bőre puha volt az ujjaim alatt. Belélegeztem újszülött illatát.

Amikor felállok, Aiden átnyújtja nekem rózsaszín hátizsákját. A kezünk egymáshoz ér, amikor elveszem tőle. Megrándul az ujjam, mintha megcsípett volna. Ő a szemembe néz, felvonja a szemöldökét. Erre elmosolyodom, és megszűnik közöttük a feszültség. Válaszul karba teszi a kezét, és távolabb lép a bejárati ajtótól.

Visszafordítom a figyelmem a lányomra, aki mellettem állva vár, de közben érzem, hogy Aiden összehúzott szemmel néz. Rápillantok, és fogva tartja a tekintetem. Meg akar nyitni, hogy jobban megértsen. Fel akarja tárni a bensőmet, megnézni, hogy pontosan mi van a szívemben, mi folyik az ereimben.

– Jól van, Freya – szólalok meg, hogy megtörjem a csendet. Elszakítom a tekintetem Aidenről, és a lányomra mosolygok. – Köszönj el apucitól, aztán bemehetsz, ha akarsz… Van egy meglepetés neked a kuckóban.

– Könyv? – kérdezi.

– Talán – válaszolom, és játékosan megvonom a vállam.

Rám vigyorog, majd az apja karjába fut. Aiden megpuszilja a halántékát, és valamit súg a fülébe. Válaszul Freya bólogat, még egyszer utoljára elbúcsúzik, aztán beszalad mellettem a házba. Leül a lépcsőre… a második fokra…, leveszi a cipőjét, ledobja maga alá a földre, és a konyha felé iramodik, átszalad rajta a kuckóhoz.

Én az ajtót fogva Aidenhez fordulok, akinek még mindig karba van téve a keze…, mintha falat emelt volna kettőnk közé. Várom, hogy mondjon valamit – viszlát, holnap találkozunk, vagy bármit, csak vége legyen ennek a kínos csöndnek –, ő azonban csak áll, és engem néz.

– Nos… köszönöm, hogy itt maradhat nálam éjszakára. – Erre csak gúnyosan néz.

Kényszerítem az arcom, hogy továbbra is barátságos és passzív maradjon, de a testem mellett ökölbe szorul a kezem.

– Tényleg nagyra értékelem – teszem hozzá.

– Jól van, csak nagyon vigyázz rá!

– Ez természetes. – Ügyelek a szavaimra, ennek ellenére pattogósak. Színtelenek.

– Tudod, hogy értem, Naomi. Nem véletlenül nem engedtem eddig, hogy éjszakára is nálad maradjon. Emlékszel?

Bosszúság tölt el.

– Tudom. De az már nagyon régen volt.

Nem válaszol, mégis érzem, hogy engem figyel a csendben. Mondani akar valamit…, érzem, ahogy a köztünk lévő térben várakozik.

– Mi az?

– Esküdj meg, hogy már nem szeded azokat a tablettákat!

– Már mondtam. De jól van… Esküszöm!

Áthatóan nézi az arcom, aztán az előszobába pillant mögöttem, miközben Freya a kőpadlón csúszik útban a konyha felé.

– Tudod, mit? Talán inkább mégis hazaviszem. Nem hiszem, hogy készen állok…

– Nem viszed sehová! – csattanok fel, és hirtelen harag szorítja össze a gyomromat. – Megegyeztünk, hogy itt maradhat éjszakára. Megígérted! Emlékszel? – Én is ugyanolyan leereszkedően kérdezem, ahogy ő tette.

Aiden lehajtja a fejét, az álla a mellkasához ér, és bólint.

– Csak nagyon vigyázz rá! Oké?

– Vigyázni fogok, Aiden. Az anyja vagyok.

Áthatóan néz rám, megrázza a fejét, majd kinyitja a száját, és nagy levegőt vesz, mintha mondani akarna valamit, aztán valami miatt mégsem teszi. Egyszerűen csak megint a fejét rázza, ezúttal határozottabban, majd sarkon fordul, és elmegy. Vissza sem néz.

Miközben elhajt, megint az az ismerős fájdalom hasít belém. Most is ugyanolyan nehéz néznem, ahogy elmegy. Ekkor egy kis kéz meghúzza a kardigánom alját, én pedig lenézek, és látom, hogy Freya egy könyvet tart pici kezében.

– Anyuci, olvashatunk a kuckóban?

– Hát persze, drágám! – Szaladni kezd a ház hátsó része felé, én pedig alaposan bezárom az ajtót.

*

Freya szeme ragyog, miközben megtöltjük a kádat meleg, habos vízzel. Majdnem egy fél üveg habfürdőt belelocsolt, és elragadtatottan sikongat, amikor megsokszorozódnak a buborékok.

Nyitva hagyom a csapot, úgy megyek át az emeleti folyosón a szobájába. Néha akkor is bemegyek oda, amikor nincs itt nálam, és csak lézengek az üres házban. Hosszú ideig ereklyeként őriztem, mert azt az időt jelképezte, amikor még egy család voltunk. Nem tudtam rávenni magam, hogy bármit is megváltoztassak benne. A kiságy üresen állt a szoba közepén, a fölötte lévő forgó céltalanul lógott a mennyezetről, a szoptatós szék – amelyben órákon át tartottam a karomban – beporosodott. Egy idő után rájöttem, ha megrekedek a múltban, azzal nem tudom visszahozni a családomat, ezért idén nyáron orgonalilára festettem a falakat a negyedik születésnapjára. Minden egyes ecsetvonásnál elképzeltem, ahogy a szobájában játszik, olvas, alszik. Amikor a születésnapján eljött hozzám látogatóba, beszaladt a szobába, és körbe-körbe forogva sikongatott az örömtől. Egy jótékonysági kiárusításon eladtam a kiságyat, amiben hat hónapos korától aludt, és vettem helyette egy „nagylányosat”, ahogy ő fogalmazott. Négy fehér oszlopa volt, a tetején fehér felhőnek tűnő baldachin. A szoba sarkában büszkén áll a magas könyvespolc. Rogyásig van könyvekkel, régiekkel és újakkal, egyesek még az enyémek voltak kislánykoromban. A falakra díszítésként a kedvenc könyvéből származó, bekeretezett idézeteket és oldalakat tettem: a kislány meséjéből, aki követte a fehér nyuszit, és egy lyukon keresztül Csodaországba érkezett. Egyszer még azt is megkérdezte tőlem, hogy megváltoztathatja-e a nevét Alizra.

Befejeztem a szobát, és abban a reményben tökéletesítettem, hogy egy nap majd végre hazajön. Tele van játékokkal, amelyekkel szinte sosem játszott. Áll benne egy ágy, amiben még sosem aludt. Mostanáig.

A könyvespolc előtt ácsorog, ahol az Aliz Csodaországban az én gyerekkoromból származó példánya foglalja el a központi helyet a polc közepén. A borítója kopott, a lapok szélei felkunkorodtak a számtalan olvasás után. De Freya imádja, ahogy én is imádtam. Mindig olyan óvatosan teszi fel a polcra, megáll a többi könyv előtt, és áhítatosan bámulja őket. Most is ezt csinálja, már el is felejtette, milyen izgatottan készült a fürdésre.

Gyorsan a farmerom hátsó zsebébe nyúlok, és előhúzom a telefonomat.

Katt. Katt, katt.

Ügyetlenül levetkőzik, aztán elmegyünk a lépcső előtt, majd a szüleim régi hálószobája mellett át a fürdőszobához. Beleteszem a kádba, mert az oldala még mindig túl magas az ő apró termetéhez. Ekkor megrezzen a telefonom. Rupert az.

Remélem, minden rendben megy. Gondolok rátok. Puszi, puszi, puszi

Megdobban a szívem, és bűntudat hasít belém. Rupert is itt akart lenni, de én nem engedtem. Azt mondtam, most kettesben kell lennünk. Csak Freya meg én.

Köszönöm. Minden rendben. Most kezdünk fürdeni, aztán lefekvés.
Ígérem, hogy hamarosan találkozol vele. Puszi

A mosdókagyló szélére teszem le a telefont, de megint megrezzen, ezért leesik a földre. Felveszem – szerencsére nem tört össze a képernyője –, és látom az új üzenetet a háttérképként beállított fényképemen: a mentazöld rugdalózó a kisbaba Freyán, ahogy életében először mosolyog.

Már alig várom. Elmondtad neki, hogy kistestvére lesz? Puszi, puszi, puszi

Felnézek a telefonból, Freya még mindig engem néz a kád pereme fölött. A tekintete a hasamra téved, aztán megint a buborékokra figyel. Talán már látja rajtam?

A hasamra teszem a kezem. Még lapos, kicsit be is horpad, ahol a csípőcsontom kiáll. Még nem látszik semmi, csak néhány hetes terhes vagyok. A képzeletem néha elszalad velem.

Leteszem a telefont a vécéülőke lehajtott fedelére, meg sem nézem a válaszüzenetet, inkább Freyát figyelem a kádban: a víz a mellkasáig ér, mindkét kezében egy halom szappanhabot tart.

– Freya…, szeretsz anyucinál lenni? – Megharapom az ajkam. Erősen. Nem lenne szabad ilyeneket kérdeznem tőle.

Ő tovább játszik a kezében lévő buborékokkal, de egy kis idő múlva alig észrevehetően bólint.

Gyorsan kifújom a levegőt, hangosan távozik, mert lélegzet-visszafojtva vártam a válaszát. Nem lenne szabad többet ilyet kérdeznem. Nem helyes, hogy nyomást gyakorolok rá.

De nem tudom megállni.

– Szeretnél gyakrabban itt maradni anyucinál? – Rámosolygok, és lágyabb hangon beszélek. Szeretnék biztató lenni, azt éreztetni vele, hogy szeretem, hogy rendben van, akármit is válaszol. Nem kell félnie attól, hogy felzaklat. A bűntudat a legszörnyűbb érzés, különösen egy gyerekben. – Holnap megkérdezhetnénk apucit, amikor eljön érted, jó?

Abbahagyja a játékot, és megismétli a mozdulatot, az alig észrevehető fejbólintást.

– Jól van. Akkor majd megkérdezzük. – Aiden gyűlölni fogja az ötletet… Azt mondja majd, hogy manipulálni akarom őt. Hogy Freyát használom fegyverként.

De ez nem igaz. Sosem tennék ilyet. Freyának szüksége van rám. Legalább annyira, mint amennyire az apjára. Talán még jobban is. Minden gyereknek szüksége van az anyjára.

Letérdelek a fürdőkád mellé, és a karomba veszek egy hatalmas adag szappanhabot. Beszívom a levegőt, aztán hirtelen erősen kifújom, mire a hab szétesve felé repül. Freya felszabadultan nevet, amikor a hajára és az arcára ül. Még ezek után is kacag, hangosan a hasából, az a fajta nevetés ez, amikor az ember nem kap levegőt, és már szinte fáj neki. Én is vele együtt nevetek.

Némi pancsolás után megmosom a haját, majd leöblítem, vigyázok, hogy ne kerüljön sampon a szemébe. Amikor még együtt éltünk itt, mint egy család, utálta, ha a haját mostam, mert félt, hogy csípni fogja a víz a szemét. Mindig azt kiabálta, „Aúúú!”, még mielőtt a fejére öntöttem volna a vizet.

Bárcsak elérhetném valahogy, hogy ne féljen annyira!

Kiemelem a kádból, a fürdőszobaszőnyegre állítom, és egy bolyhos, fehér törölközőbe csavarom, majd magamhoz ölelem. A hajából víz csöpög a vállamra.

– Gyere, menjünk, törölközzünk meg!

Kéz a kézben sétálunk, és kacagunk, amikor útban a szobája felé megbotlom.

– Buta anyuci! – mondja.

Ráadom a kedvenc pizsamáját, egy unikornisost, amit már korábban kikészítettem az ágyra. Aztán bedugom a konnektorba a hajszárítót, és bekapcsolom. Erre összerezzen, a fülére tapasztja a kezét, és elhúzódik tőlem.

– Nem szereted a hajszárítót, drágám? – Ez újdonság.

– Nem! Kérlek, kapcsold ki! – kiáltja a zajt túlharsogva. Azonnal kikapcsolom. Ekkor már csak zaklatott lélegzésének hangja tölti meg a szobát, csupasz mellkasa hevesen jár le-fel.

Letérdelek elé, hogy szemmagasságban legyek vele.

– Ez csak egy hajszárító. Nem bánt. – Megsimogatom az arcát, hátrasimítom a haját, de remeg az ajka.

– Nem szeretem. Félelmetes ez a zaj.

– Jól van. Akkor csak a törölközővel szárítom a hajadat, jó?

– Helen is így szokta.

A kezem megrándul a név említésére, az ujjaim beleakadnak egy csomóba a hajában.

– Aú, anyuci!

– Ne haragudj, sajnálom, véletlen volt. – Megharapom belülről a szám, és arra koncentrálok, hogy ritmikusan töröljem a haját a törölközővel.

Ő még csak egy gyerek…, nem érti. Nem akart bántani engem.

– Szeretnél olvasni nekem, amíg megszárítom a hajad?

– Igen – súgja.

Kiveszem az iskolai olvasókönyvét a szekrény mellett lévő hátizsákjából. Ez egy egyszerű képeskönyv: egyetlen rövid mondat van egy oldalon és mellette egy nagy illusztráció. Majdnem tizenöt percig tart, hogy teljesen megszáradjon a haja, de nem zavarja: kis mellkasa büszkén kidülled, miközben kimondja a szavakat.

Miután megszáradt a haja, bebújik az ágyba, én pedig betakarom, felhúzom a paplant egészen az álláig.

– Kényelmes az ágyad? – kérdezem.

Boldogan bólint.

– Tessék, itt van Egérke! – mondom, mire felemeli a karját, és a kedvenc játéka után nyúl. Anélkül nem tud elaludni.

– Akarod, hogy olvassak neked megint, kicsim?

– Igen.

– Mit szeretnél? Bármilyen könyvet választhatsz.

Elvigyorodik.

– Az Alizt!

– Már megint? – kérdezem, és eljátszom, hogy megdöbbenek. – Folytassuk onnan, ahol abbahagytuk? Egészen a végéig?

Bólint egyet, a szemében izgatottság csillog.

Lefekszem mellé az ágyra, nekidőlök az ágytámlának, és olvasni kezdek. Elolvasom egészen a végéig, ahogy megígértem neki:

– „[…] Végül elképzelte, hogy kishúga felnő, de később is olyan tiszta, hű gyermekszíve lesz; mint most. Akkor majd maga köré gyűjti a kisgyermekeket, mesél nekik sok furcsa mesét, talán elmondja ezt a régi mesét is Csodaországról, s azok kíváncsian, csillogó szemmel hallgatják. Ő pedig átérzi együgyű bámulatukat, örömét leli együgyű örömükben, mert visszaemlékszik majd saját gyermekkorára s a sok boldog nyári napra.”{1}

Oldalról Freyára pillantok. Lehunyta a szemét, hosszú, fekete szempillái az arcához érve reszketnek.

Óvatosan felállok az ágyról, nem akarom, hogy a megszűnő súly mozgása felébressze, majd fölé hajolok, és megpuszilom az arcát.

– Jó éjszakát! Szeretlek, Freya!

Lábujjhegyen átsétálok a szobán, majd kimegyek az ajtón. Elkezdem behúzni, de még nem zártam be teljesen, amikor egy halk hang hallatszik a sötétből:

– Én is szeretlek, anyuci!

– Jó éjt!

Kilincsre zárom az ajtót, és könnybe lábad a szemem. Nekidőlök, majd kifújom a levegőt, és hosszú évek várakozása után végre megnyugszom. Freya itthon van. Végre itthon van. És ez csak a kezdet. Mostantól kezdve ez lesz a megszokott. Freya a szobájában alszik, itthon van, ahová tartozik.

Átöltözöm pizsamába, majd lemegyek a kuckóba, és elhelyezkedem a kanapén egy halom javítanivaló dolgozattal. Időnként kinézek az erkélyajtón a hatalmas, csillagos égre a kert végében, amely a sötétben láthatatlan fák fölött terül el. Az idő telik, a tűz hangosan pattog, miközben lassan kialszik a parázs.

Amikor az utolsó szikra is elhamvad, és a tűzrostély üres és fekete lesz, felmegyek az emeleti fürdőszobába, megmosom a fogam, próbálok minél halkabb lenni, bár Freya úgysem hallana innen a ház másik végében. Megmosom az arcom, majd kinyitom a mosdókagyló alatti szekrényt, és a kezem ösztönösen a sima fehér doboz után nyúl.

Az ujjaim egy pillanatra megállnak, aztán mégis kihúzom a tablettákat a dobozból, és a kezembe pattintok belőle egy türkizszínű pirulát.

Szeretlek, anyuci!

A szavai kavarognak a fejemben, miközben belenézek a tükörbe, aztán a nyelvemre teszem a pirulát, és lenyelem. A kislányom biztonságban van. A kislányom itthon van.

*

Nagy nehezen kinyitom a szemem, mert sírást hallok. Sűrűn pislogok a sötétben, próbálok visszazökkenni a jelenbe. Valahányszor felébredek, mindig eltart egy kis ideig, mire összerakom az életem apró darabkáit, és újra önmagam vagyok. Néha nagyon nehéz ez az átállás.

Mi ez a hang?

Eltakarom a szemem a kezemmel, és összpontosítok, próbálom beazonosítani a sötétben hallatszó hangot.

Sírás.

Freya.

De az nem lehet. Ez a hang magas és éles, mint egy újszülött sírása. Mégis ismerős. Mint a múltban hallott sírások.

Felülök, és megszédülök a hirtelen mozdulattól, ám amikor újra becsukom a szemem, a hang felerősödik.

Egy kisbaba sír. Ő.

Freya.

Hevesen rázom a fejem, próbálom kiűzni a hangot a tudatomból, egyre gyorsabban, de miközben ezt csinálom, a szemem mögötti végtelen feketeségben fények és színek lobbannak fel.

Hagyd abba!

Csend. A sírás abbamarad.

Talán az altató mellékhatása ez. Mindig a reggelek a legnehezebbek, az ébredés utáni percek, mert a gyógyszer utóhatása úgy telepszik rám, mint egy sűrű köd. Nem lett volna szabad bevennem. Most nem, hogy Freya is itt van.

A telefonomért nyúlok, és megnyomok rajta egy gombot. Felvillan a képernyő, és a néma szobában megnézem az időt: reggel hét óra harmincöt perc van.

Talán Freya felébredt. Meg kell néznem… Félne idejönni hozzám, és megkeresni engem a sötétben.

Oldalra lendítem a lábam, hogy felkeljek az ágyról, de előrebukom, amikor felállok. Megkapaszkodom a komódban, felegyenesedem, és újra megrázom a fejem, mintha azzal el tudnám űzni ezt a kábultságot.

Az emeleti folyosót csak a kocsibejáróra néző, nagy ablakon beszűrődő, halvány napfény világítja meg. Hunyorgok, úgy nézek Freya szobája felé.

Az ajtó tárva-nyitva áll.

Én határozottan becsuktam tegnap este… Talán magától nyílt ki. Vagy Freya felkelt, hogy kimenjen a vécére, és nem csukta be maga után…, elvégre már nem kisbaba.

Kavarog a fejem, a ház forog körülöttem, mintha egy kaleidoszkópba néznék.

Csak lélegezz!

Amikor kimegyek a szobából, és lelépek a szőnyegről, érzem, hogy hideg a kő a talpam alatt. A folyosó, mintha meghosszabbodott volna előttem – minden egyes óvatos lépés távolabb visz Freya szobájától –, aztán az ajtó is kezd elfordulni, és végül már a mennyezetről lóg lefelé: mintha fejre állt volna a világ.

Megállok, lenézek a lábamra, sűrűn pislogok. A tekintetemet azonban a lépcsőre vetülő, mosoly alakú fény vonja magára. A vigyori macska az: vakítóan ragyog a foga.

Itt mindannyian őrültek vagyunk.

A világ már nem áll tótágast, én pedig ott vagyok a nyitott szobaajtó előtt. A szemem alkalmazkodik a bent lévő sötéthez, és egyenesen az ágyra nézek.

Üres.

Berontok a szobába, és felkapcsolom a villanyt.

Nincs itt.

A szoba üres.

– Freya?

Megköszörülöm a torkomat.

– Freya…, hol vagy?

A félelem óvatos ujjai felkúsznak a nyakamon, ezért felemelem a kezem a tarkómhoz, és megvakarom, hogy eltűnjenek.

Lehet, hogy bújócskázik.

Átmegyek a szobán a szekrényhez, és kinyitom az ajtaját. De nincs ott. Csak a vállfák sorakoznak egymás mellett, rajtuk szinte új, alig viselt ruhákkal.

Megpördülök és körülnézek.

Hol lehet?

A félelem ujjai visszatérnek, és hidegen a nyakamra fonódnak.

Szorítani kezdenek.

Összepréselem az ajkam, és lassan beszívom a levegőt.

Kilépek a szobájából, éberen hallgatózom, nem hallom-e valahol. A ház azonban néma és sötét.

Végigsétálok a folyosón a lépcsőig, a légzésem felgyorsul.

Hagyd abba!

Korán felébredt, és lement az alsó szintre.

A szívem mégis vadul ver.

Nyugodj meg, Naomi!

– Freya? – kiáltom ismét, a neve visszhangzik a fülemben.

Odamegyek a lépcső tetejéhez, de nem nézek le azonnal. A szívem kalapál a mellkasomban.

Csak nézz le!

Ott fog ülni odalent a második lépcsőfokon, ahogy szokott: a plüssjátékával játszik, mellette egy könyv hever.

Előrébb lépek, és megfogom a korlátot. A kezem reszket, az ujjaim a farúd köré fonódnak, és egy pillanatra vigaszt merítek az otthonom szilárd tárgyaiból. Nem foglalkozom a bordáim mögött készülődő pánik szorításával, nagy levegőt veszek, és lenézek a lenti előszobába.

Az agyam megáll, és egy tizedmásodpercig nem fogja fel, hogy mit lát.

Freya a lépcső lábánál hever a földön: a szeme üvegesen mered előre, a haja szétterül a feje körül, mint egy glória. Olyan mozdulatlan, mintha csak aludna.

2

Amikor először megláttam Freyát – amikor a szülésznő, aki ugyanolyan fáradtnak tűnt, mint amilyen én voltam, végül a mellkasom meztelen bőrére tette –, néztem, ahogy előttem emelkedik és süllyed, minden lélegzetvételnél felemelkedett, aztán lesüllyedt. Fel és le. Úgy nézett ki, mintha egy másik világból jött volna, teljesen másból, mint az enyém. A szeme túl nagy volt, a szája túl kicsi, és tetőtől talpig valami puha, pelyhes máz borította. A haja néhány nap múlva kihullott, és ekkor végre előbukkant az én gyönyörű kislányom, a szülésről a legerősebb emlékem mégis ez a furcsa zavarodottság volt a kinézete miatt.

Meg a vér. Sötétbarna és élénkvörös pettyek borították új, rózsaszín bőrét, olyan sikamlós volt, mint az olaj. Most viszont sápadt a bőre.

Nézz másfelé! Nézz másfelé, nézz másfelé, nézz másfelé!

Megdermedek, egy pillanatra beszippant a vihar nyugodt közepe, és megbénít a döbbenet. A tekintetem azonban visszatér oda, ahol a lányom mozdulatlanul fekszik.

Hirtelen elenged az, ami addig a földhöz szegezett, és leszaladok a lépcsőn. Az alsó lépcsőfokon megbotlom, és leesem a földre. A térdem nagyot koppan, a karomat széttárom.

Felemelem a fejem, Freya arca csak néhány centire van tőlem. Megsimogatom az ujjammal.

– Freya?

Semmi válasz.

– Freya? – kiáltom. A hangom visszhangzik a csendben.

A könyörtelenül kemény padlóra támaszkodom, és feltolom magam, hogy fölé hajoljak. A fülemet közvetlenül a szájához teszem, mint kisbaba korában, amikor féltem attól, hogy éjszaka abbahagyja a lélegzést.

– Freya?

A levegő teljesen mozdulatlan. Nem érzem meleg, reszkető lélegzetvételét, amint finoman az arcomat legyezi. Nem érzek semmit.

A világon semmit.

Ébredj fel, Naomi!

Forró könnyek csorognak végig az arcomon, a torkomat kezdi elszorítani a váladék. Kinyújtom a kezem, és megfogom a csuklóját, a mutató- és a középső ujjamat a puha bőrébe nyomom.

Semmi. Nincs pulzusa.

Ébredj, ébredj, ébredj! Ez csak egy rémálom. Ébredj fel!

A zokogás figyelmeztetés nélkül tör ki belőlem. Tátott szájjal sírok, miközben ő élettelenül mered felfelé. A szemében mintha félelem látszana.

Vajon mit látott?

Kinyújtom a karom, és megfogom a kezét. Hideg.

Mióta lehet itt? Hogy történt ez? Hogyan tudom visszahozni? Csak be kell hunynom a szemem, visszatartani a lélegzetem, kívánni egyet, és felébred. Vagy én.

Álmodsz, nem kell mást tenned, csak felébredned.

Elengedem a kezét, és megcsípem a könyököm belső oldalát. Erősen.

Ébredj fel, Naomi!

Behunyom a szemem, várok néhány pillanatot, miközben megpróbálom lecsillapítani a légzésemet, aztán újra kinyitom.

Nem az ágyamban fekszem, és nem könnyebbülök meg, amikor kinyílik a szemem. Még mindig a földön térdelek a néma előszobában. Freya pedig…

A sikítás a lelkem legmélyéről tör fel, még soha nem adtam ki ilyen hangot magamból.

Kétségbeesetten körülnézek, próbálok valami nyomot találni, hogy megtudjam, mi történt, egy jelet keresek, hogy ez csak egy álom, egy rémálom, de… Az micsoda ott?

Az előszoba túlsó végén, már majdnem a bejárati ajtónál egy kis szürke tárgy hever magába roskadva, mint amit eldobtak.

Összehúzom a szemem, próbálom kivenni az alakját, ráfókuszálni, bár a látásom el-elhomályosul, és a szoba durván ide-oda hintázik. Mi az? Mi az… Egérke. Freya játéka.

Biztosan lehozta magával. Biztosan kiesett a kezéből, amikor…

Nem.

Lenézek, de Freya még mindig ott van. Még mindig nem mozdul.

Hogy történt ez? Hogy esett le? Megpróbált felébreszteni engem? Megpróbált átsétálni a hosszú folyosón a szobámhoz? Vagy a vécéhez? Szüksége volt valamire? Megpróbált egyedül lemenni az alsó szintre? A sötétben?

Ébredj, Freya! Ébredj, ébredj, ébredj fel!

Valaki segítsen!

Kérem!

Megrázom a fejem, a halántékomba nyomom az ujjaimat, kényszerítem magam, hogy gondolkodjak, de érzem, hogy pánik készülődik bennem.

Gondolkodj, Naomi! Gondolkodj! Próbálj emlékezni! Megpróbált felébreszteni téged?

Kétségbeesetten kutatom az emlékeimet, de nem emlékszem semmire. Miután beveszem az altatót, megszűnik számomra a világ. Mintha kómába estem volna. Mintha soha többé nem akarnék felébredni. És néha egy bizonyos időszak eltűnik töredezett agyamból. Néha teljesen kiesik, és csak egy hatalmas, tátongó, fekete lyuk marad ott, ahol az emléknek kellene lennie.

Időre van szükségem, hogy gondolkodjak.

Ha nem vettem volna be az altatót, segíthettem volna neki. Mi van, ha szólított engem, én pedig nem hallottam? Mi van, ha szüksége lett volna rám?

Kinyitom a szemem, és az arcára összpontosítok.

Miért próbált lemenni a földszintre a sötétben? Miért jött ki a szobájából? Miért csinálta ezt? Miért?

A sok kérdés közül egy folyton előtérbe kerül, és nem mozdul onnan. Az összes kérdés közül egy nem hagyja, hogy félresöpörjem, nem engedi, hogy válasz nélkül maradjon.

Hogy fogom ezt elmondani Aidennek?

A kezem a hasamra téved, a látásom elhomályosodik.

Amikor megtudtam, hogy terhes vagyok, úgy egy héttel ezelőtt, az a két vonal a terhességi teszten egy dolgot jelentett: egy második esélyt. Reményt.

Mindazok után, amin keresztülmentünk…, hogy fogom ezt elmondani neki? És amikor megteszem…, mi lesz a kisbabámmal?

3

Öt évvel korábban…

November

A markomban tartottam a terhességi tesztet, majd lassan kinyitottam a hálószobaajtót, és átmentem a vékony folyosón a fürdőszobába.

– Naomi? – kiáltotta Aiden a nappaliból. – Jól vagy, drágám?

– Persze, jól vagyok. Csak egy perc! – Furcsa volt a hangom, túl magas és túlzottan vidám, mintha héliumot lélegeztem volna be egy léggömbből.

– Biztos vagy benne? – Aggodalom csendült ki a hangjából.

Szándékosan mélyebb regiszterben válaszoltam:

– Igen.

Becsuktam magam mögött a fürdőszobaajtót, letoltam a farmerom, és leültem a vécé szélére. Ügyetlenül a vécécsészébe dugtam a tesztet a lábam között, és próbáltam elkerülni, hogy a kezemre is menjen a pisiből. Vártam, már azt gondoltam, semmi sem történik, de aztán elindult. Egy vastag sugár egyenesen rá a tesztre. Meg a kezemre.

Rátettem a tesztre a kupakját, azután lefelé fordítva a mosdókagyló szélére helyeztem. Felálltam, megmostam a kezem, majd fel-alá járkáltam a kis helyiségben.

Mennyi idő telt már el?

Lenéztem a telefonom időzítőjére, és láttam, hogy negyvenöt másodperc. A három perc egy igazi örökkévalóság lesz.

Leültem a fürdőkád peremére, és egy pillanatra a mosdókagyló szélére hajtottam a homlokom, aztán hirtelen felugrottam, mert kinyílt az ajtó. Aiden döbbent arccal nézett a kagyló peremén heverő tesztre.

– Azt hiszem, talán terhes vagyok – suttogtam, és a tesztre mutattam. – Nyilvánvalóan.

Aiden mozdulatlanul állt az ajtóban, és még mindig a tesztet bámulta.

– Tényleg?

Bólintottam. Az ajkán apró, döbbent mosoly játszott. Bejött a fürdőszobába, leült mellém a kád szélére, és kinyújtotta a kezét. Én megfogtam, oldalról rápillantottam, és próbáltam megítélni a reakcióját. Még nem régóta próbálkoztunk.

Elkapta a tekintetem.

– Annyira izgatott vagyok – suttogta vigyorogva.

– Én is.

Egymásra mosolyogtunk, aztán figyeltük a kagyló szélén fekvő tesztet, amely felkészült arra, hogy megjósolja a jövőnket.

– Lejárt az idő – suttogtam.

Felálltunk, lassan odaléptünk a mosdókagylóhoz, közben még mindig egymás kezét fogtuk. Én lassan kinyújtottam előre a másik kezem.

– Készen állsz? – kérdeztem. Ő a kinyújtott ujjaimat nézte, és az alsó ajkát harapdálta. Miután bólintott, megszorította a kezem, de nem vette le a szemét a tesztről.

Én vártam egy kicsit…, aztán megfordítottam.

Két vonal.

– Szentséges ég, szülők leszünk! – kiáltott fel Aiden, és a homlokára tette a kezét.

Én felnéztem rá, a szeme tágra nyílt, az ajkán olyan széles mosoly ragyogott, hogy majdnem szétrepedt a szája.

– Szülők leszünk! – ismételtem meg. Felnevetett, és felém nyújtotta a karját, magához ölelt, a lábamat felemelte a földről, a szívem pedig túlcsordult a szeretettől. Hátrahajtottam a fejem, és én is nevettem, boldog voltam.

Felsóhajtottam, miután letett a földre. A kezébe fogta az államat, és megcsókolt.

Már ő volt a családom. Ő. És a kisbabánk.

4

– Halló?

Fel-alá járkálok a folyosón, újra és újra, de megtorpanok, amikor meghallom a hangját. Úgy érzem, mintha egy szikla peremén állnék, és ha leugrom, kizuhanok az életemből, és semmi nem marad belőle vagy belőlem, amikor földet érek.

A fülemben doboló vér hangja tölti meg a csendet, a hátamon jeges borzongás fut végig.

– Halló? Naomi? Ott vagy?

A tekintetem a bejárati ajtó mellett lógó, hatalmas faliórára téved. Pár perc múlva negyed kilenc. Aiden korán kelő, szóval biztosan ébren van már, de még nem zuhanyozott le, és nem öltözött fel. Ehelyett lement az alsó szintre, leült a konyhaasztalhoz egy nagy bögre kávéval. Feketén, cukor nélkül. Szerintem a nő még alszik.

A falhoz támasztom a fejem, a homlokom a csupasz téglához nyomódik, adrenalin áramlik a testemben. A légzésem egyenetlen, ideges. Próbálom uralmam alá vonni, de érzem a gyomromban készülődő, ismerős pánikot.

Leesett a lépcsőn. Nem a te hibád volt.

De Aiden sosem fogja megérteni. Nem bízik bennem, és mivel én erősködtem, hogy Freya itt maradjon nálam éjszakára, engem fog hibáztatni.

– Halló?

Hazudtam a tablettáról is. Megesküdtem neki, hogy már nem szedem. Ahogy régen is…

Mondj valamit, Naomi!

– Valami történt Freyával – suttogom a telefonba, és könny csordul ki a szememből, majd lefolyik a számba. Érzem a sós ízét.

– Naomi? Mit mondtál Freyáról? – válaszolja Aiden. – Mi történt?

Ez nem lehet valóság…

Az orromon keresztül beszívom a levegőt mélyen a tüdőmbe, tudom, hogy a hangom remeg. Elszorul a torkom. A pánik az ujjai közé fogja a fejem, egyre jobban összeszorítja a halántékomat, ezért széttárt ujjakkal a falhoz támaszkodom. Elhomályosul előttem minden.

Freya leesett.

Sürgetem magam, hogy mondjam ki a szavakat, de olyan erős a nyomás a fejemben, hogy képtelen vagyok gondolkodni.

Freya meghalt.

Az egész szoba forogni kezd velem.

Baleset volt.

Csak mondd ki!

Freya meghalt.

Fekete függöny ereszkedik a szemem elé, és már látom magam előtt a villogó kék fényeket. Mentősök térdelnek le a lépcső aljához. Rendőrök állnak oldalt, és várnak. Hallatszik, amikor összehúzzák a cipzárt egy fehér hullazsákon. Őszinte részvétünk.

Elviszik a kisbabámat. El fogják vinni Freyát: mindkét gyermekemet. Elviszik. Az otthonomat egyenruhás emberek lepik el, akik elviszik őt valami hideg, steril helyre…

– Aiden, eljöttél hozzám, és elvitted Freyát anélkül, hogy szóltál volna? – A hangom furcsa, mintha nagyon távolról hallanám.

Kinyitom a szemem, és látom, hogy a világ már nem forog körülöttem. Aiden nem mond semmit. Látom, ahogy az asztalnál ül, a haja a szemébe hullik, és nem érti a kérdést.

Én sem értem a kérdést.

– Naomi? Mi a fenéről beszélsz?

Visszakoznom kell. Most azonnal. Megmondani neki, hogy valami szörnyűség történt, de senki nem hibás, és nagyon sajnálom.

Annyira sajnálom.

Mondd ki!

– Nem találom Freyát. Odakint voltunk, aztán bejöttem, hogy készítsek valami ennivalót, és most már nincs sehol. Eljöttél ide és elvitted? – Elcsuklik a hangom, de úgy hangzik, mintha aggódnék.

– Miért voltatok kint?

– Freya korán kelt fel…, és játszani akart…

– Naomi, ez valami rossz vicc?

A hazugság úgy tölti meg a számat, mint a hányás: vastag, megemészthetetlen igazságdarabok vannak benne. Szeretném kiköpni ezt a rossz ízű anyagot, de beleragad a fogamba, és beborítja a nyelvem.

Mondd el neki az igazat! Csak mondd el neki az igazat!

De már túl késő. Már hazudtam. Hogyan szívhatnám vissza, amit az előbb mondtam? Hogyan mondhatnám el az igazat, hogy elhiggye, nem az én hibám volt?

Csak mondd el neki!

De nem fog hinni nekem.

– Nem találom őt. Már nincs itt.

– Hívtad a rendőrséget?

– Nem, még nem…

– Akkor hívd fel a kibaszott rendőrséget, Naomi! Most azonnal indulok. Ott leszek, amilyen hamar csak tudok.

A vonal elnémul. Én ott állok a folyosón a telefonnal a fülemen, és hallgatom a monoton, könyörtelenül búgó hangot.

Mit tettem?

Fel kell hívnom a rendőrséget, mielőtt ideér. Máskülönben tudni akarja majd, hogy miért nem hívtam őket azonnal. Csakhogy miután felhívtam őket, a hazugság igazsággá válik. Onnan már nem lesz visszaút ebből a borzalmas árulásból, hogy cserben hagytam a lányomat és az emlékét…, ragyogó szemét és édes kacagását. Ha viszont elmondom az igazat, miután hazudtam, ki fog hinni nekem?

Az ujjamat a kilences szám fölött tartom… Nem. Először fel kell hívnom Rupertet.

Rupert segíteni fog. Ő szeret engem. Jobban, mint bármit a világon. Bármit megtennék érted, mindig ezt mondogatja.

De vajon ezt is megteszi?

Csak hívd fel!

Tárcsázom a számát, és várok. Egyet csörög… Máris felveszi, mint mindig.

– Rupert? – bukik ki belőlem, mielőtt még köszönhetne.

– Naomi? Mi a baj? – kérdezi. – Furcsa a hangod.

– Ide tudnál jönni, kérlek? – Próbálok higgadtan beszélni, de a hangom meginog…, mint egy rozoga csónak a háborgó tengeren.

– Hol vagy? Mi történt?

– Szükségem van rád. Szükségem van… a segítségedre.

– Naomi, mondd el, mi történt!

Megharapom az ajkam…, erősen. Összerándulok, a kézfejemmel letörlöm a szám. Véres.

Ha valaki megérti – ha valaki tud nekem segíteni –, akkor az Rupert. Kedves, édes, maximálisan elkötelezett Rupert.

– Freya… – Nem mondhatod el neki.

Képtelen vagyok rá. Ha elmondanám, akkor mindent el kellene mondanom neki. Teljesen lecsupaszítani magam előtte, hogy az igazi énemet lássa. De nem tud semmit. Semmit a különválásról vagy az azelőtti időszakról.

Miféle szörnyeteg segítene nekem akkor? Rupert szeret engem, tudom, hogy szeret, de ő nem szörnyeteg. Behunyom a szemem.

– Freya eltűnt. Nem találom sehol.

– Micsoda?

Még erősebben harapom meg az ajkam, fáj, amikor kettéhasad a finom bőr, szétszakad, mint egy hajszálvékony papír.

A francba!

Ide fog rohanni…, és nagyon közel lakik. Tíz perc alatt itt lesz.

– Rupert, én…

– Megyek, amint tudok, jó? De majdnem két óra az út.

– Két óra?

– Bristolban vagyok, elfelejtetted? Eljöttem meglátogatni a nővéremet. – Reszketőn kifújom a levegőt, és megkönnyebbülök.

Bristolban. Hát persze. Amikor azt mondtam neki, hogy még nem állok készen arra, hogy bemutassam Freyának – nem akarom, hogy ő is itt legyen a házban a lányommal –, úgy döntött, elmegy Bristolba, és meglátogatja a nővérét. Amúgy is már hónapok óta kéri tőle.

– Jól van. Akkor gyere, amilyen gyorsan csak tudsz, kérlek! – felelem.

– Így lesz. Most azonnal indulok – mondja. Hallom, ahogy a házban járkál, súrlódó hangokat, miközben a táskájába pakol különböző holmikat.

– Vezess óvatosan!

– Jól van. Szeretlek.

– Én is szeretlek.

Megnyomok egy gombot, és befejezem a hívást. Más csak egy telefont kell elintéznem…

Megütögetem a képernyőt, mire felvillan. Még mindig a tárcsázó felület látszik. A jobb alsó sarokba viszem az ujjam.

Ne tedd ezt, Naomi!

Megnyomom a 9-est…

Egész életedben bánni fogod.

9…

Soha nem fogsz megbocsátani magadnak… 9.

A hívás elkezdődik, három hosszú csörgés hallatszik, majd:

– Készenléti szolgálat… Melyik szolgáltatást szeretné? – Tedd le a telefont!

– A rendőrséget. Eltűnt a lányom.

{1} Kosztolányi Dezső fordítása.