Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Olvasószerkesztő:

Burger István

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-265-2

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© Uicz Nikoletta, 2026

© Hungarian edition 2026, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

ELŐSZÓ

Az élet nem más, mint kettősségek örök tánca. A tél lassan tavaszba fordul, a sötétség fénybe, a szomorúság vidámságba – egyik sem létezhet a másik nélkül. A kozmosz végtelen óceánján vitorlázva iránytűnk legyen az együttérzés, hajónk pedig az elfogadás.

I. FEJEZET
A lét örök kérdései, és néhány bűbájfiola

A reggeli derengésben a lebegő platform hangtalanul siklott át a víztükör felett. A Caelis Minor nevű bolygón a felkelő nap fénye épp csak kibontakozni készült, lassan áttörve a párafátylon, szivárványszerű sugarakat vetve a távolban sorakozó kupolák ívére. A főváros – vagy inkább úszó szigetláncolat – sajátos ritmusban pulzált az ébrenlét és az álomvilág határán.

Csak Atlasz szíve vert gyorsabban a kelleténél. Ő nem innen származott. Nem volt része a felsőbb köröknek. Nem egy befolyásos család sarja, sem az ősi dinasztiáké, sőt még csak nem is olyan generációé, akik tudományos pályára nevelték a gyermekeiket.

Atlasz a Víztörésből jött – abból a lakózónából, ahol a panelek nyikorgósabbak, a fény tompább, a kilátás pedig inkább köd, mint horizont. De ő ennek ellenére mindig felfelé nézett. Gyakran szökött ki éjszakánként, miután a lámpák kialudtak, és a házakban csak az álomtalan alvás maradt, hogy felmásszon a kikötő rozoga kilátójára.

Valaha világitótoronyként működött, de a vörös jelzés rég kihunyt, és a szerkezetet már csak a rozsda tartotta össze. A szél csapkodta a kabátját, a gerendák recsegtek a talpa alatt, de ő ügyet sem vetett rá. Ott, a feledésbe merült épület tetején érezte magát a legközelebb azokhoz a kérdésekhez, amelyek nem hagyták nyugodni. Míg mások az árapálygömbök kék fényét figyelték, ő a csillagokat kémlelte. Amikor a vízfelszín nyugodt volt, ő azon morfondírozott, vajon mit rejthet a tükör másik oldala.

Tizenhárom volt, amikor egy iskolai holo-vetítésen először hallotta az Eventus nevét. Egy távoli kutatóállomásét, a galaxisuk peremén, az eseményhorizontnál. Jó néhány éve már elfogadott tény volt, hogy világegyetemük valójában egy fekete lyuk belső tartományában létezik. Az eseményhorizont nem elméleti határ többé, hanem megfigyelt, katalogizált és modellezett jelenség volt – a téridő szerkezetének egyik legkülönösebb, mégis legreálisabb rétege. Az Eventus feladata volt, hogy ezt tanulmányozza: a kvantum- és gravitációs torzulásokat, amelyek talán többet árulnak el a valóság valódi természetéről, mint bármi más az ismert univerzumban.

Atlasz már akkor tudta, hogy el akar oda jutni. A saját szemével kell látnia. A Sószirt övezeti szomszédságban – ahol a lift is csak minden második napon volt hajlandó elindulni – ezt mindenki legyintve fogadta.

– Fiacskám, a lehetetlen is valószínűbb, mint hogy te egyszer megcsípd azt a flancos állást – morogta mindig az öreg Mara néni, miközben egy csöpögő hirdocső alá tolt egy vödröt, és a karbantartókat átkozta a folyosón.

A többiek pedig serényen bólogattak. A szemben lakó „úriember” ilyenkor csak helyeslően hümmögött: – Egy sószirti kölyköt még az Azúrkupola kapujáig sem engednének fel, nemhogy az Eventus közelébe.

May nénikéje szerint pedig az élet legnagyobb csodája az volt, amikor a víztisztító végre nem sípolt, hanem tette a dolgát. – Atlaszkám, örülj, ha egyszer stabil állást kapsz a gépsoron! Az álmodozás nem fizeti ki az energiaszámlát!

A panelházban mindenki így gondolkodott, de nem lehetett hibáztatni őket érte. Ott, ahol az ablakok nem az utcafrontra néznek, hanem egy vakító fémszigetelésre, a plafonban futó korrodált merevítők pedig időnként akkorát dörrennek, hogy a poharak is összekoccannak a polcokon – ritkán születik nagyravágyás.

Atlasz ilyenkor csak még jobban felszívta magát. A gondolat, hogy mások szerint esélytelen, valahogy még inkább hajtotta előre. Egy idő után, amikor valaki előadta a szokásos kishitű monológját, ő mindig csak annyit vetett oda, azzal a szemtelen, csibészes félmosolyával: „Még szerencse, hogy nem maguknak kell hinniük benne.”

Most huszonhat éves, és a Caelisi Kvantumtér Akadémia végzős hallgatója. Egy éve került be a Szubgravitációs Kutatóprogramba – önerőből, kivételes pontszámmal. A professzorai szerint a logikai szinkronértékei minden eddigit felülmúltak. De őt mindössze egyetlen kérdés foglalkoztatta: Elég lesz-e ez az Eventushoz?

A platform finoman dokkolt az akadémia keleti gyűrűjénél, a mágneses pályamező alig érezhető rezzenéssel kísérte a kapcsolódást. Atlasz még egy darabig mozdulatlan maradt. Végigmérte magát a kabin matt fényű falán kirajzolódó tükröződésben: kusza, gesztenyebarna haja rakoncátlanul omlott a homlokába, viharkék szemei alatt halvány árnyék húzódott.

A küszöbre lépve egy pillanatra lehunyta a szemét. Az orránál szelíd pára kavargott, és elmormolta magának a szavakat, amelyeket minden nap:

– Amint bent, úgy kint.

Nem is tudta már, hogy mikor ivódott belé. Mintha mindig is vele lett volna. Talán az apjától hallotta. Az apjától, aki húsz évvel ezelőtt indult útnak egy rutinszerű, alulfizetett mélyűri felderítőküldetésre – egy olyan munkára, amit akkoriban csak azok vállaltak, akiknek nem nagyon volt választásuk. Ő pedig azóta sem tért vissza.

Mindössze egy fénykép maradt utána, amelyet az édesanyja nosztalgiából bekereteztetett a kilencedik születésnapjára. Régi típusú papírkép volt – igazi ritkaság –, sarkai kissé megkopva, az apja pedig egy idejétmúlt egyenruhában mosolygott rajta, a háttérben egy szinte múzeumba illő Kóbor 6-os cirkálóval. Elys tudta, hogy Atlasz odáig van a retró dolgokért.

„A világ nem mindig az, amit látsz. Néha csak azt mutatja meg, amit készen állsz megérteni.” – Állt a hátulján.

Ma volt a végső szimulációs vizsgája – az utolsó mérföldkő a programban. Tudta, hogy egyetlen hiba is elég, és újabb ciklust kell várnia. És azt is, hogy nem engedheti meg magának a várakozást. Nem úgy, mint Drevan.

Drevan Solm. A főtanácsos fiának a neve úgy csengett az Akadémián, mint egy jövőbeli karrier pecsétje. Ő nemcsak kitűnő eredményekkel, hanem örökséggel érkezett – egy olyan családi háttérrel, amelyhez Atlasz legfeljebb az álmaiban juthatott közel. Nyílt titok volt, hogy ha egyetlen személy mehet az Eventusra a Caelis Minor képviseletében, az Drevan lesz.

Atlasz viszont nem törődött ezzel. Legalábbis próbált nem törődni. Csak haladt előre. Egy célért, amelyet gyerekkora óta dédelgetett.

Amint kilépett a kabinból, valaki megragadta a karját.

– Atlasz! – A hang ismerős volt. Véda.

Vékony alkatú, szúrós tekintetű lány, aki mindig egy lépéssel előrébb járt a gondolataiban, mint bárki más. Ő volt Atlasz legközelebbi barátja – és néha az egyetlen, aki hitt benne.

– Hallottad már? – lihegte. Rózsás szőke hajzuhatagát sietségében csak félig sikerült összefognia; néhány tincs kiszabadulva csapódott az arcába, ahogy előrehajolt. – Most tették közzé. A Föderáció új tagot keres az Eventusra. Az egyik idősebb kutató visszavonul.

Atlasz megtorpant. Érezte, hogy a szíve még hangosabban dobban.

– És idén... a Caelis Minor a soros – tette hozzá a lány, és megvillantotta a csuklóján megnyitott holografikus hírfolyamot.

„NYÍLT PÁLYÁZATI FELHÍVÁS – Eventus Kutatóállomás – Kvantumtér-szakértői pozíció.”

Atlasz hirtelen megszólalni sem tudott. Mintha a világ egy csettintésre lehalkult volna. Minden mozgás, minden hang elmosódott körülötte. Csak a szöveg villogó kontúrjai maradtak, meg a mellkasában dobogó makacs ritmus.

A Cora-rendszer tizenkét bolygója alkotta a Föderációt – egy összetartó szövetséget, amelynek erejét a kölcsönösség adta: a tudomány, a kereskedelem és a védelem közös felelősségük volt. Minden világnak csupán egy képviselője lehetett az Eventuson. Ezért is számított a megbízatás a legnagyobb elismerésnek – nem pusztán szakmai, hanem politikai és kulturális presztízsnek is.

Ritkán adódott alkalom, hogy új nevet küldhessenek a horizont peremére. És Atlasz tudta, hogy ha valaha is meg akarja törni a Víztörés bélyegét, most jött el az a pillanat, amely mindent megváltoztathat.

– Ez… ez komoly? – kérdezte végül halkan.

Véda bólintott. – Minden végzős hallgató pályázhat a Szubgravitációs programból.

Atlasz lenyelte a torkában rekedt gondolatokat. Ma volt a vizsga. A legnehezebb. A legfontosabb. De most már több volt, mint egy egyszerű megmérettetés. Ez lehet az egyetlen esélye.

– Tudom, hogy most valószínűleg szétfeszít az ideg – szúrta oda Véda, majd egy féloldalas mosollyal oldalba bökte. – Na gyere, elkísérlek. Az első szemináriumom úgyis csak Kognitív Anomáliák Statisztikai Kalibrációja. Még kimondani is unalmas… ennél ingerszegényebb óra nincs az egész galaxisban – forgatta meg hatalmas, hosszú fekete szempillákkal szegélyezett, pezsgőszínű szemeit. – Ha még egyszer végig kell hallgatnom, hogyan próbál Holden prof. hibaarányokat átlagolni huszonhárom tizedesjegyig, inkább önként jelentkezem kísérleti alanynak egy oxigénmegvonásos terheléses vizsgálatra.

Atlasz tiltakozni akart, de a lány már a karjába csimpaszkodott.

– Ne is próbálj ellenkezni. Valakinek figyelnie kell rád, mielőtt úgy leizzadsz, hogy elárasztod a tréningkamrát.

A vizsga gyorsabban pergett, mint ahogy várta. A szimulációban töltött hatvan perc után csuromvizes háttal és kapkodó légzéssel lépett ki az egységből. A teszt kémiai, logikai és koordinációs komponensei együttesen egyetlen célt szolgáltak: szétválasztani az igazán alkalmasakat a jól teljesítőktől.

Többször is úgy érezte, mintha a feladatok nemcsak az elméjét, hanem az egész lényét próbára tették volna. A logikai modul során egy ismeretlen nyelven kódolt algoritmust kellett visszafejtenie, miközben a háttérben folyamatosan változó gravitációs értékekhez kellett szinkronizálnia az érzékelőit. A legtöbben ilyenkor automatizált segítséget kértek – de Atlasz nem. Nem akart mankót. Egyetlen hibát sem engedhetett meg magának.

A kémiai-fizikai szekcióban egy instabil anyag reakcióját kellett modelleznie és stabilizálnia virtuális környezetben – úgy, hogy a rendszer ötmásodpercenként megváltoztatta a paramétereket, hogy kizökkentse. Egyszer majdnem elvérzett. Az egyik szekvenciát fél másodperccel később aktiválta, mint kellett volna. Ha ez éles bevetés lett volna, az állomás részlegesen összeomlik. Ám a rendszer kiértékelése szerint képes volt valós időben tanulni a hibájából – és ez többet ért, mint a tökéletes végrehajtás.

Drevan persze más pályát kapott. A pletykák gyorsabban terjedtek az Akadémián, mint a fény. A folyosókon a híreknek is saját életük volt – és mindig akadt, aki továbbírta őket. Állítólag az ő szimulációja során kevésbé ingadozott a gravitációs tér, és a logikai modulban egy korábban publikált tanulmány mintái alapján épült fel a teszt. Nem volt csalás – de mindenki tudta, hogy a legnagyobb nevek gyerekei mindig egy fokkal kisebb súlyokkal futnak neki a távnak.

A vizsgák után egy teljes hét telt el eredmény nélkül.

Atlasz igyekezett lekötni magát – többnyire Védával töltötte az időt. Egyszer elutaztak a déli lebegőpiacra, amely óriási, áttetsző buborékkupolákban ringott a vízfelszínen. A standoknál többek között árnyékhalat és fügeperecet árultak, másutt színes párafolyadékokat – amelyek belélegezve rövid időre különféle illúziókat keltettek.

Véda persze nem bírt ellenállni; felemelt egy puncshabra emlékeztető bűbájfiolát, és mélyen beleszippantott.

– Na? – kérdezte Atlasz vigyorogva. – Látod már a kétfejű kelmarát?

– Nem. Csak téged… három példányban. Mindegyiknek más a fizimiskája. Az egyiknek konkrétan bajusza van – felelte a lány, és annyira rázkódni kezdett a nevetéstől, hogy majdnem leverte a mögötte terpeszkedő üvegcséket.

Atlasz az orrához emelt egy málnaszörp illatú ampullát. Nem tervezett nagyot inhalálni a szagbonbonból, de az irritálni kezdte a nyálkahártyáját, és önkéntelenül visszaszívta a levegőt, nehogy beletüsszentsen.

Azonnal köhögni kezdett. – Oké… ez… – rötyögte. – Ez durva.

– Mit látsz? – kérdezte Véda az ajkába harapva.

Atlasz pislogott. – Őőő… az… apádat. Rózsaszín kötényben és szőrős mamuszban.

– Mivan?! – Véda tátva maradt szájjal bámult rá.

Atlasz összeráncolt homlokkal figyelte a kibontakozó látomást. – Ja… épp egy tálca frissen sült ribizlis muffint vesz ki a sütőből… és megint kritizál. Azt mondja: „Válassz inkább valami rendes szakot. Egy ilyen izmos fiatalembernek kétkezi munka való, nem az űrben lebegés.”

Véda a térdét csapkodta a röhögéstől.

Az árus egykedvűen megvonta a vállát: – Igen, a Rubinfelhő-Booster különkiadás… gyakran háztartási tanácsokat mutat. A múltkor valakinek hat percen át egy rántottát főző kaméleont vetített.

Atlasz és Véda egyszerre fordultak felé.

– Ez elég zavarba ejtő, uram – jegyezte meg Véda.

– Ugyan már! – legyintett az ember. – Ez csak az ihlet nélküli háziasszonyok mentsvára. A piros-neon Vapor-cső, na az már valami. Tegnap egy csapat hallucináló turista miatt lezáratták a fél mólót.

– Hát az én esetemben inkább traumatizált emlékekkel vegyítette a főzőleckét – mormogta Atlasz, miközben maguk mögött hagyták a pára-standot.

Pár lépéssel odébb megtorpantak egy bódénál, ahol nyálkás köpenyek lógtak sorban. Első ránézésre úgy festettek, mintha egy mélytengeri medúza összejátszott volna egy ízlésficamos divattervezővel.

– Ez meg mi a szösz? – vonta fel a szemöldökét Véda.

A tulaj széles mosollyal tárta szét a karját. – Algaköpeny, hölgyem! A hangulatától függően változtatja a színét. Ünnepségekre, titkos találkákra, vagy csak szórakozásra.

– Fix, hogy veszek egy ilyet a bátyám szülinapjára – csapott le rá Véda. – Így előre felkészülhetünk a kiszámíthatatlan pillanataira.

A mondat végére már magára is kapott egyet, és megpördült benne. A varázssávoly előbb rikító narancssárgába váltott, aztán zöldbe, majd vérbíborba, mintha csak versenyezne, melyik szín bántja jobban a szemet.

– Nézd csak! – kuncogott. – Pont olyan, mint a hangulatingadozásaid a vizsgák óta.

Atlasz a szemét forgatta, de a szája szegletében mosoly bujkált. – Add ide! – A vállára terítette, mire az anyag szinte azonnal átlátszóvá halványult.

– Na tessék, rajtad még a köpeny is begörcsölt – csipkelődött Véda.

– Legalább valaki együttérez velem – vigyorgott rá a fiú, majd visszaadta az eladónak a különös portékát.

Alig, hogy visszafordult, Véda már húzta is tovább a technikai részleg felé. A piactér ezen része zsúfoltabb volt, a pultokon fémből és üvegből készült szerkezetek sorakoztak, a levegőt pedig halk zümmögés és ionizált szag töltötte meg.

Végül a polip-alakú drónoknál kötöttek ki. Áttetsző csápjaik lassan úsztak a levegőben, fényük pulzált, ahogy reagáltak a gondolatjelekre.

– Ez nem fog menni – nevetett Véda, amikor Atlasz drónja összeütközött egy másikkal. – Te a csillagokhoz akarsz kapcsolódni, nem holmi octo-botokhoz.

– A kvantumgondolat-átvitel még nem az erősségem – felelte Atlasz, bár a mosolyában inkább önirónia volt, semmint bosszúság. – De úgy látszik, ezek nem kompatibilisek az érzelmi intelligenciámmal.

– Mondjuk ez nem meglepő – szívta a vérét Véda.

Másnap egy ismeretlen szigetig hajóztak, csak hogy megnézzék a sarki lumineszcens áramlatokat. A partja fekete, kristályos bazaltból állt, amit állandóan nyaldostak a fénylő hullámok.

Atlasz és Véda a cipőjüket félrehajítva, mezítláb ültek a hűvös fövenyen. A szél belekapott a hajukba, sós permetet sodorva az arcukba.

– Hát legalább sótlan nem lesz az ebéd – jegyezte meg Véda, miközben előkotorta táskájából a kikötőnél zsákmányolt pikáns batyukat.

– Gőzlabda, végre – nyögte Atlasz, miután beleharapott.

– A Mr. Gart féle valahogy képes mindent más színben feltüntetni – motyogta Véda teli szájjal.

– Imádom ezt a karamellizált szilvás tölteléket – mosolygott Atlasz. – Legszívesebben mindennap ezt enném, csak ne lenne olyan átkozottul messze az a kifőzde.

Miután befejezték a falatozást, Véda hanyatt dőlt, és két kézzel a hasát fogta. – Basszus, kidurranok. Sose tudom hol a határ…

Atlasz felnevetett, miközben összepakolta a tasakokat. – A gravitáció törvénye: amit megeszel, azt le is kell sétálni. Gyere.

Véda nagy nehezen feltápászkodott, nyújtózott egyet, majd elindultak a part mentén. A napfény szilánkokra törve táncolt a vízfelszínen, a hullámok pedig olyan hangot hallattak, mintha valaki papírgalacsinokat gyűrögetne.

Ahogy közeledtek a lankás dombvonulatok felé, feltűnt egy vastag fa a törzsére drótozott rozoga táblával. A festék már félig lekopott, de a felirat így is kivehető volt:

WHISPER POINT →

„Csak saját felelősségre.”

Atlasz összehúzott szemmel méregette.

– Ez mi lehet? – kérdezte. – Valami fapados horrorpark?

– Nézd csak – intett Véda a távolba, ahol egy kanyargós ösvény egy sötétebb, szinte gömbszerű kis erdőbe vezetett. – Szerintem ott lesz.

Atlasz lopva oldalra nézett.

– Tuti, hogy valami turista-csalogató ostobaság – morogta.

– Ki tudja… – vigyorgott Véda, és már elő is vette a telefonját. – Azt írják, ezen a szigeten van egy ezeréves kút, a neve „Derengő Mélység”.

– Hát ez már eleve gyanúsan melodramatikus – dünnyögte Atlasz.

– Csitt! – intette le Véda. – És figyelj: van hozzá babona is.

– Hát persze – horkantott Atlasz. – Fogadjunk, ez is olyan lesz, mint amikor a fél akadémia „szellemeket” látott az Archívum-kamrában, aztán kiderült, hogy csak rossz volt a szellőztetés és a CO-szivárgástól mindenki félájultan hiperventillált és hallucinált.

– Öhm… nem egészen – kuncogott Véda. – Egy helyi halásszal készített interjú szerint, ha két ember egyszerre néz a kút fenekére, a víz egy pillanatra összekeveri a gondolataikat.

– Mi az, hogy „összekeveri”?! – hökkent meg Atlasz. – Mint amikor beledobsz egy piros zoknit a fehér mosásba és minden rózsaszín lesz?

– Háát… valami olyasmi – röhögött Véda. – De várj, itt a tudományos magyarázat is.

Rápöccintett a kijelzőre. – A kút fala állítólag tele van félvezető ásványokkal, a víz meg visszaveri a mikro-EM-jeleket… és ettől kialakul egy zárt elektromágneses buborék.

Atlasz megállt. – Vagyis agyhullám-visszhangot hoz létre?

– Pontosan! – csillant fel Véda szeme. – És ha többen hajolnak bele, a „jelek” interferálhatnak. A jelenségnek már neve is van: EM-interferencia által okozott idegi mímelés.

– Atyaég… – Atlasz megtámasztotta a homlokát.

– És még nincs vége – folytatta Véda, lapozva egyet. – Azt mondják, a sziget alatt valami „piko fold-redő” húzódik, és emiatt entrópikus szivárgási folyosók alakulhatnak ki a felhígult téridő szerkezet miatt.

– Jaj, ne – sóhajtott Atlasz. – Most jön az a rész, ahol a tudati mezőink is ellenünk fordulnak.

Véda vigyorogva olvasta tovább:

– Röviden: itt a kontinuum szövete egy picit vékonyabb. Emiatt két agyhullám egy pillanatra… egyazon rétegbe csúszhat.

– Tehát ha egyszerre kukkantunk bele… – kezdte Atlasz.

– …akkor talán meghallod, mit gondolok az új kabátodról – vágta rá Véda. – Vagy én hallom meg a te pánikrohamaid belső narrációját.

Atlasz félrenyelt. – Jézusom, azt az ellenségemnek sem kívánnám, nemhogy neked!

Véda kuncogott. – Pedig érdekes esettanulmány lenne.

– NEM! – válaszolta Atlasz, túl gyorsan. – A világ erre nincs felkészülve.

– Gyere már! – somolygott Véda, és elindult az ösvényen. – Különben sosem tudjuk meg, igaz-e… vagy csak túlmarketingelt mítosz.

A csapás végül egy apró tisztásra nyílt, közepén egy térdig érő, mohával benőtt kőperemmel. Már messziről látták, ahogy két bátor turista fölé hajolva várja a csodát.

Tíz másodperccel később csattant valami.

– Te tényleg azt hiszed, hogy ezt benyelem?! – visította a lány, majd akkora lendülettel képelte fel újra a mellette álló srácot, hogy attól egy háromgenerációs családfa is megremegett volna.

A fiú megtántorodott, sziszegve az arcához kapott, a szőke „amazon” pedig sarkon fordult, és szélsebesen elrobogott Védáék mellett.

– Őőő… ez végül is jó jel – kacarászott Véda.

– Már akinek – vigyorgott Atlasz.

Mire odaértek, a delikvens már eltűnt a szétcincált önbecsülésével együtt, így a terep „szabad” volt. Véda és Atlasz összenéztek.

– Csak egy pillantás – mondta Véda.

– Egy nagyon rövid pillantás – pontosított Atlasz.

Egyszerre hajoltak előre.

És abban a pillanatban… megérkezett a gondolat-cunami.

Atlasz fejében képek villantak: egy sötétbarna szempár – mély, komor, mégis veszélyesen hívogató. Aztán egy mosoly: széles, önelégült, olyan, amitől egy apáca is megrezegtetné a rózsafüzért.

Véda tudatába eközben kétségbeesett gondolatfoszlányok fúrták be magukat: „Mi van, ha már eldőlt? És hiába reménykedem?”

Ismétlődtek.

Egyre hangosabban. Egyre zaklatottabban.

Atlasz úgy kapta fel a fejét, mintha tarkón csapták volna. – Ez meg ki volt?! – szaladt ki belőle.

Véda elfehéredett. – Mi? Miről beszélsz?!

– Láttam valakit! – hadonászott Atlasz vigyorogva, teljesen kiesve a szerepéből. – Sötétbarna szemek! Kaján vigyor! Ki az?! Ki vele!

Véda egy szempillantás alatt visszanyerte a pókerarcát. – Látom, nagyon beütött neked ez a kút-dolog. Ez csak a képzeleted, haver. Placebo. Meg a déli nap.

– De láttam! – háborgott Atlasz. – Kristálytisztán!

– Én meg hallottam a darázsrajt a te belső rádiódból – vágta rá Véda szárazon. – „Mi van, ha már eldőlt? És hiába reménykedem?” – idézte vissza tűpontos hangsúllyal.

Atlasz elhallgatott.

Kiszáradt szájjal bámult rá. – Mi a franc…?

Véda megvonta a vállát. – Amúgy, csak hogy feleljek a valódi kérdésedre: akkor is megpróbáltad. És ez több, mint amit a legtöbben elmondhatnak magukról – mondta szelíden, elterelve magáról a figyelmet. – A nagyi mindig azt mondogatta, hogy az élet végén nem a hibáinkat bánjuk a legjobban, hanem az elszalasztott lehetőségeket.

– Ez… ez nem semmi – suttogta Atlasz.

– Ugye? – dünnyögte Véda. – És ezek után még azt mondják, hogy a fizika nem csinál néha stand-up műsort.

Atlasz elmosolyodott – de a szeme sarkában ott lapult az a jól ismert, kesernyés önkétkedés. Gondolatai pedig óhatatlanul is visszahúzták a mentális mocsárba: Vajon elég volt?

Aznap éjszaka nem tudott aludni.

A plafont bámulta a sötétben, miközben még a saját légzése is túl hangosnak tűnt. A kabin fala mögül halk vízcsobbanás szűrődött be – talán egy selvirán lehetett. Az a különös, áttetsző ugróhal, amely képes kilőni magát a vízből, majd néhány másodpercig a levegőben lebegve fodrozott fényhullámokat vetni a víztükörre. A teste ilyenkor finoman luminál, és ahogy visszazuhan, szinte nesztelenül hasítja ketté a felszínt.

Gyerekként azt hitte, hogy csillagok, amelyek eltévedtek, és hazafelé keresik az utat.

„Mi van, ha nem voltam elég jó?” – gyötörte magát. „Mi van, ha Drevan neve már eleve ott van a listán?”

Az agya kattogott, nem bírt tovább feküdni. Kipattant az ágyból, és leemelt az asztaláról egy vékony szelencét – benne a lysennel, egy halványzöld növény szárított szirmaival, amelyet a part menti zónákon csak „szelíd álmodónak” hívnak. Nem tudatmódosító; inkább egyfajta enyhe meditatív állapotba ringatja az embert. A Caelisi diákok gyakran használják álmatlanság ellen… vagy amikor túl sok a gondolat.

Kilépett az erkélyre, és mélyet szívott a lysen gőzéből. Az illata valahol a fehér zsálya és a kardamom közé esett – egyszerre volt otthonos és egzotikus, mint amilyen Aeritha lehet. Az a legendás öbölvidék, ahová az édesanyja mindig vágyott: ahol a víz türkiz, a hegyek halk mantrát zúgnak, a levegőben pedig enigmatikus aromák szitálnak.

Atlasz persze csak a hirdetésekből ismerte.

A kupolán túl a város fényei szinte úsztak a párában, akár a lassan pulzáló szentjánosbogarak. A távolban egy hajó suhant el hangtalanul, hosszú fénysávot húzva maga után, mint valami elhaladó gondolat. A fedélzetén kis vörös jelzőfények pislákoltak – talán éjjeli megfigyelők indultak az áramlatokhoz… vagy valaki útnak eredt egy másik világ felé.

Atlasz a korlátra könyökölt, és elképzelte, ahogy ő is ott áll a hajótest peremén, a horizont felé nézve… a saját útjára készülve.

Másnap, a délutáni modulok után, minden végzőst összehívtak az amfiteátrumba. A Caelisi Kvantumtér Akadémia vezetőtanács tagjai sorban foglaltak helyet a középső emelvényen. Atlasz a hátsó sorok egyikében ült, Véda mellette. A padok fémkerete még mindig hűvös volt a reggeli párától, a falak között pedig vibráló feszültség lüktetett – mintha maga az épület is tudta volna, hogy ma sorsok dőlnek el itt.

Az értékelés nem tartott sokáig.

– A Caelis Minor bolygó jelöltje az Eventusra: Drevan Solm – jelentette ki a főtanácsos hűvös hangon.

A teremben tapsvihar tört ki. Atlasz mozdulatlan maradt. Egy pillanatig nem érzett semmit. Aztán mégis. Megkönnyebbülést? Csalódást? Fájdalmasan hangtalan, semmibe csúszó ürességet?

Nem tudta eldönteni.

– Tartalékként jelölt: Atlasz Rae.

Már fel sem fogta igazán. Csak a neve visszhangzott a fülében, tompán, mintha messziről szólt volna.

– Hé – súgta oda Véda. – Ne keseredj el! Te vagy a tartalékos!

Atlasz csak bólintani tudott.

A nap észrevétlenül estébe hajlott, de Atlasz nem sietett haza. Helyette gyalog indult el a keleti mólók irányába. A kupolák fénye lassan elmaradt mögötte, míg végül a város szélén a sziklás partok szabad kilátást engedtek az óceánra. Megállt egy elhagyott dokknál, ledobta a kabátját, és leült a melegre száradt padkára.

Lassan kibomlott felette az éjszaka, a Caelisi égbolt kristálytisztán szikrázott. Az ősi csillaghalmazok ragyogó sávja elnyúlt a végtelen víztömeg tükrén, akár egy lebegő szentély. Kiskorában órákig tudta bámulni ezt a fényhidat, azt képzelve, hogy az Eventus ott vár a legtávolabbi pontján. Most azonban úgy tűnt, mintha a csillagok is hátrébb húzódtak volna.

Hátradőlt, és figyelte, ahogy egy lehull valahol messze.

Nem kívánt semmit.

Csak feküdt, hallgatta a halk hullámverést, és hagyta, hogy a csalódás lassan átcsorogjon rajta. Valahonnan a messzeségből egy szélcsengő csilingelt. A hangja furcsa mód békét hozott. Nem sokkal később elnyomta az álom…

Valamikor pirkadat tájt arra ébredt, hogy halványkék fény dereng az arca előtt. Mintha a hajnal a szemhéján keresztül kísérletezett volna egy új árnyalattal. Pislogva feltámaszkodott a könyökére. Az azonosítója villogott – de nem a szokásos adminisztratív csatornáról érkezett az értesítés.

„Rendkívüli Prioritás.”

Hunyorogva bámult a hologramra, miközben a szíve egy pillanat alatt heves zakatolásba kezdett.

„Végleges döntés frissítve:

Eventus Kutatóállomás – Kvantumtér-szakértői pozíció: ATLASZ RAE”

Alatta egy aláírás körvonalazódott:

AUREA – Kvantum-alapú Moralitásért Felelős Mesterséges Intelligencia.

Atlasz nem hitt a szemének; legalább háromszor elolvasta az üzenetet.

A projektált felület egy pillanatra elhalványult, majd újabb sorok jelentek meg:

„Felülbíráltam a vezetőség eredeti döntését az Ancestry-elv alapján. A kiválasztás során nem csupán a tudományos teljesítményt értékeltem. A mintázatok mélyebb rétegét elemeztem: a tudatmező kvantumrezonanciáját és annak koherenciáját a küldetés célfüggvényével. Atlasz lenyomata stabil, alacsony entrópiájú korrelációt mutatott az Eventus működési archetípusával.”

Más szavakkal: ő belülről érezte azt, amit mások csak tanulmányoztak. Nem tudta, valójában honnan ered a mondás – ‚Amint bent, úgy kint’ –, de benne élt. És ezúttal elégnek bizonyult.

Ott ült a hajnalpírban, miközben a vízőrök árnyékai lassan bekúsztak a látómezejébe. A felszín alatt úszó lények teste lilás díszkivilágítást gyújtott, kirajzolva az előtte elterülő mélység birodalmát, ami valahogy csak még jobban felerősítette a vágytól fűtött szorongását.

A karperece váratlanul megremegett, majd egy gépi, de szinte ünnepélyes hang töltötte be a csendet:

„Atlasz Rae. Jelentkezzen a Központi Kiképző Övezetben, 09:00 órakor. Eligazítás: Eventus-küldetés.”

A keze ösztönösen ökölbe szorult a térdén. A szíve dübörgött, mintha a mellkasát akarná szétfeszíteni, minden dobbanással azt kiáltva: sikerült!

Reggel a Kutató- és a Központi szárnyat összekötő korallhídon találkozott Védával. Az üvegkorláton túl a víz nyugtalan fodrokban hullámzott, Atlasz pedig elmerengve figyelte, ahogy egy pettyes gém átsuhant az árkádok alatt, és egyik szárnyhegyével kecsesen megkarcolta a felszínt.

Véda fürgén közeledett; mozdulataiban feszült energia lüktetett, szemei szinte izzottak a lelkesedéstől.

– Láttam a közleményt! – kiáltotta messziről. – Atlasz, te mész az Eventusra!

Atlasz a korlátra könyökölt. Lent áttetsző rajok rebbentek szét, mintha maguk is megérezték volna a szavak súlyát. – Olyan, mintha nem is velem történne – mormolta maga elé. – Tegnap még tartalékos voltam. Most meg… nem tudom, hogy örülnöm kellene vagy félnem.

Véda horkanva felnevetett, majd oldalra billentette a fejét. – Te beijedtél. – A hangja szúrós volt, de játékos. – Ez csak stresszreakció. A tested túlélő üzemmódba kapcsolt, az agyad meg pánikjeleket küld, mintha valami veszély fenyegetne. De ez csak biokémia, semmi több.

Atlasz oldalra pillantott. – Te megint diagnosztizálsz.

– Naná – vigyorodott el Véda, aztán a homlokára koppintott két ujjal. – Ingyen pszichológus, ne panaszkodj. Amúgy meg… Drevan egy barom. Ha ő menne, az volna csak az igazi katasztrófa. Úgy járkál, mintha ő találta volna fel az árapály-hajtóművet. Egy igazi pojáca… komolyan, a hideg kiráz tőle.

Véda szavai élesek voltak, de valami furcsa vibrálás húzódott a mélyükön – mintha minden sértés mögött ott rejtőzött volna valami. Valami, amit még ő maga sem akart beismerni.

Atlasz erőtlenül felnevetett, de belül továbbra is ott maradt a nyomasztó bizonyosság. Tudta, hogy Drevan ezt nem fogja szó nélkül hagyni. A gondolat, hogy előbb-utóbb szembe kerülnek, hirtelen valóságosabbnak tűnt, mint maga az Eventus.

Nem is kellett sokáig várnia.

Az eligazítás után, amikor a hallgatók kisebb csoportokba verődve oszlottak szét az átjárócsarnokban, Drevan elé lépett. Magasabb volt, széles vállakkal, mögötte két barátja, karba tett kezekkel, feszült figyelemmel. Egy röpke másodpercre Védára siklott a tekintete – azzal a fölényes, ragadozó mosollyal, amitől Atlasz gyomra azonnal csomóba kötötte magát. A lány arca pedig a fültövéig elvörösödött, ami csak még inkább feltüzelte Drevant.

– Ez az egész egy rossz vicc – sziszegte Atlasz képébe. – Egy gép nem írhatja felül a Tanács döntését. Nekem kellett volna mennem!

A körülöttük csellengők megtorpantak. Suttogás hullámzott végig a kadétokon; néhányan kárörvendően vigyorogtak, mások feszült csendben figyeltek.

– Nem én döntöttem – válaszolta Atlasz higgadtan. – De elfogadom.

– Elfogadod? – Drevan közelebb hajolt. Olyan közel, hogy Atlasz érezte a forró, dühös leheletét a képén. – Te? Egy senki a Víztörésből? Egy nyomorult, akit még az apja is inkább elhagyott?

Atlasz állkapcsa megfeszült. A szavak úgy vágtak belé, mintha pengével karcolták volna. – Vigyázz, mit mondasz – szűrte a fogai közt.

– Ugyan már – gúnyolódott Drevan, széttárva a karját. – Mindenki tudja, hogy árva vagy. Egy nincstelen. És most egy ilyen fogja képviselni a bolygónkat? Ez szégyen, Rae!

Atlasz mellkasában forrt a düh, de még próbálta visszatartani.

– Elég, Drevan! – csattant fel Véda. – Te sosem bírtad elviselni, ha valaki jobb nálad!

Drevan szeme összeszűkült, majd egyetlen mozdulattal megragadta Atlasz vállát, és a falnak lökte. A tömeg zúgolódva hátrált, de nem oszlott szét: mindenki látni akarta, mi lesz a vége.

Véda kiáltott valamit, de már késő volt. Atlasz ösztönösen visszalökött, mire Drevan ököllel indult; a találat az arca szélét érte, éles fájdalom nyilallt belé.

Atlasz nem gondolkodott. Elkapta Drevan karját, a lendületük összeütötte őket, és nekiverődtek az átjáró közepén álló üvegdekorációnak. A szerkezet recsegve szilánkjaira hullott, üvegzáport zúdítva a padlóra.

Mindketten a földre zuhantak.

A hallgatók körgyűrűbe zárták őket; a kiabálás egyre hangosabb lett:

– Adj neki, Solm!

– Egy senki vagy! – ordította Drevan, újabb ütést indítva.

– És mégis én megyek az Eventusra! – vágta rá Atlasz, miközben ökle Drevan arccsontjába vágódott.

A csarnok egy lélegzetvételnyi időre elnémult. Két világ csapott össze – a felső kör gyermeke és a Víztörés fia.

Aztán a következő pillanatban az őrök és az arra járó oktatók odarohantak, hogy szétválasszák őket, mire a bámészkodók moraja csalódott susogássá halkult. Atlasz zihálva pattant fel, a szája felrepedt, vér szivárgott belőle. Drevan dühödten fújtatott, de hátrált, ahogy visszatartották.

– Ez még nincs lezárva – morogta, szeme fenyegetően villant.

A mennyezeti hangszóró élesen vágta ketté a feszültséget:

„Atlasz Rae és Drevan Solm. Azonnal jelentkezzenek az igazgatói körlet irodájában.”

– A rohadt életbe, Solm! – förmedt rá Véda, majd karon ragadta Atlaszt.

Az igazgatói rideg eleganciája szinte rájuk nehezedett. A falakat holografikus térképek borították, lassan változó csillagmezőkkel. Atlasz és Drevan egymás mellett álltak, karcosan, kimerülten, ruhájukon por és üvegszilánkok nyomaival. Véda az ajtónál toporgott. Ujjai idegesen babráltak a kabátja szegélyével.

Dr. Avarin lassan felegyenesedett a székéből. Magas alakja sötét árnyékot vetett a falra; szeme kimért autoritással csillant meg a fényekben.

– Rae… maga most a Caelis Minor nevét fogja képviselni az Eventuson – kezdte. – Nem engedheti meg magának, hogy ököllel vívja meg a vitáit. Tekintse ezt első és egyben utolsó figyelmeztetésnek.

Atlasz összeszorította a fogait, aztán tiszteletteljesen bólintott egyet.

Avarin Drevan felé fordult. – Solm. Maga viszont három hónap közmunkát kap a kognitív-viselkedéskutató részlegen. Talán ott megtanul valamit arról, hogy az erő nem minden. Véda Thalen kadét fogja felügyelni – tette hozzá nyomatékosan, hogy a lány is jól hallhassa.

Drevan arca eltorzult a haragtól – tekintete elsötétült. Véda viszont képtelen volt megállni, hogy ne kapjon levegő után; hallhatóan felszisszent. Atlasz pedig nem tudta eldönteni, hogy inkább sajnálja-e barátját, vagy élvezze Drevan megaláztatását.

Solm erőltetett tisztelettel biccentett az igazgatónak, majd kiviharzott a teremből. A mögötte bevágódó ajtó acélos csattanása éles visszhangot vert az egész körletben, éreztetve minden elfojtott indulatát.

Atlasz lassan kifújta a levegőt, a mellkasából felszakadó sóhaj kissé rekedt volt a feszültségtől. Véda pedig bólintott, majd megkönnyebbülten mozdult meg, mintha csak most vette volna észre, hogy eddig szoborként állt a helyén.

– Ez azért erős volt… – morogta Atlasz, miközben elindultak visszafelé.

– Erős? – vonta fel a szemöldökét a lány. – Ez egy rémálom. Nekem kell majd három hónapig elviselnem!

Atlasz rápillantott, és az ajkai akaratlanul is félmosolyra húzódtak. – Legalább nem fogsz unatkozni – mondta. – Gondolj bele: ingyen színház. Csak beülsz, és hallgatod, ahogy mindenkivel összeveszik.

Véda elnevette magát. – Igen, csakhogy az első sorban én leszek.

Atlasz oldalra sandított. – Azért… mintha nem is bánnád annyira – szúrta oda, felvonva az egyik szemöldökét.

Véda gyorsan elfordította a tekintetét, de a szája sarkában bujkáló huncut görbület elárulta. – Talán… kíváncsi vagyok, mi van a nagy páncél mögött – dünnyögte. Aztán a homlokára csapott. – De ezt soha, ismétlem: SOHA, ne mondd el neki. Komolyan, Atlasz.

A fiú halkan felnevetett, de közben azért titkon remélte, hogy a múló ábránd számlájára írhatja Véda legújabb „őrületét”.

Mire kiléptek az akadémia területéről, az égi korong fénye már aranylóvá szelídült. Az utcák zsúfolt kavargása pedig lassan elmaradt mögöttük, ahogy közeledtek az Opalin-negyed felé.

Amint befordultak a Miraval-sétánynál, a város másik arca tárult fel előttük: a macskaköves utak mentén hófehér kőoszlopok sorakoztak, az erkélyeken üvegcsillárok és vékony, ezüsthálós függönyök lengedeztek a szélben. A vakolaton végigfutó kúszónövények dús virágzata pedig kiemelte a környék sármját, amire a párkányokon pislákoló parányi mécsesek csak még jobban rálicitáltak.

A levegőben bodza és liliom illata hömpölygött, összefonódva a part mentén árult édes magnólia-tea aromájával. Az egész hely úgy ragyogott, mintha ünnepre készülne.

Atlasz elismerően füttyentett. – Mindig elfelejtem, mennyire más ez a környék. Szerencsés vagy. Nálunk a kollektív felfordulás az alapcsomag.

– Lehet – felelte Véda egy apró mosollyal. – Csak… néha túl tökéletes. Mint egy makulátlanra retusált reklámban: a mosoly kötelező, a spontaneitás pedig tiltólistás.

Egy darabig csendben sétáltak; csak a léglámpások sercegése és a távolból hazatérő madarak szárnysuhogása kísérte lépteiket. A szavak hiánya nem volt kellemetlen – inkább olyan, akár egy puha takaró, amelyet mindketten magukra terítettek a hosszú nap után.

Aztán Véda halkan megszólalt, a hangja egy sóhaj lecsengését hordozta: – Remélem holnap, a Búcsúfények Éjszakáján Drevan nem lesz akkora seggfej, mint ma volt. Jó lenne… egy utolsó szép közös emlék – húzta el a száját. – Mielőtt mindenki megy a maga útjára.

– Megérdemlünk egy felejthetetlen lezárást! – vigyorgott Atlasz, és egy könnyed mozdulattal átvetette karját Véda vállán.

A lány felnevetett, és ahogy továbbhaladtak, a környék egyre meghittebben vonta köréjük a puha derengését. A hatalmas kovácsoltvas kapu elé érve, a szőlőlugasok zöld boltívet hajlítva fonódtak össze a bejárat fölött – mintha maga a ház is kivirult volna Véda érkezésére.

– Akkor holnap este a Kalora-öbölben – mondta Véda pajkos éllel. – Ne késs!

– Ott leszek – felelte Atlasz zsebre dugott kézzel.

Véda még egyszer hátranézett a válla fölött, aztán eltűnt az ajtó mögött. Atlasz pedig lassan hazafelé vette az irányt. A házak ablakaiban sorra gyúltak ki a fények, mézszínű szigetekként lobbanva fel, az egyre mélyülő alkonyi kékségben. Az utcák felett langyos fuvallat borzolta a színes zászlókat, a magasból pedig a templomharang éteri kondulása hirdette az éjszaka közeledtét.