LUCINDA RILEY

Az utolsó szerelmes dal

LUCINDA RILEY

Az utolsó
szerelmes dal

A mű eredeti címe

Losing You

Copyright © Lucinda Riley Limited, 2025

Hungarian translation © Szigeti Judit

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

SZIGETI JUDIT

ISBN 978 615 104 236 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Előszó

Kedves Olvasó!

Köszönöm, hogy kézbe vette ezt a Lucinda Riley-regényt. Én Lucinda fia vagyok, Harry Whittaker. Ha ismerősen cseng a nevem, az bizonyára az Atlas. Pa Salt története című kötetnek köszönhető, amely az édesanyám Hét nővér című sorozatának befejező része, és amely az ő 2021-es halálát követően az én gondjaimra lett bízva.

Szeretném elmondani, hogyan kerülhetett sor Az utolsó szerelmes dal 2025-ös kiadására. Ehhez azonban be kell mutatnom édesanyám munkásságának rövid történetét; remélem, velem tart.

1993 és 2000 között édesanyám nyolc regényt írt Lucinda Edmonds néven. Úgy tűnt, hogy a karrierje a Seeing Double című könyvvel derékba tört. A fiktív cselekmény ugyanis azt sugallta, hogy a brit királyi családnak van egy törvénytelen tagja. Diana hercegnő közelmúltbeli halála és a királyi család körüli ezt követő zűrzavar miatt a könyvesboltok túl kockázatosnak ítélték a projektet. Ennek következtében Lucinda Edmonds könyvrendeléseit visszamondták, és a kiadója felbontotta vele a szerződést.

2000 és 2008 között három regényt írt, de ezek közül egyik sem jelent meg. Aztán 2010-ben jött az áttörés: az első Lucinda Riley néven írt könyve, az Orchideaház felkerült a könyvesboltok polcaira. Ezzel az új névvel a világ egyik legsikeresebb női szerzőjévé vált, és e sorok írásakor már hetvenmillió eladott példánynál tartanak a művei. Vadonatúj regényei mellett anya három „Edmonds-könyvet” is átírt: az Ariát, amely Az olasz lány címmel jelent meg, a Not Quite an Angelt, amelyből Az angyalfa lett, és a korábban említett Seeing Double-t, amely A szerelmes levél címet kapta. Ami pedig azt a bizonyos három kiadatlan regényt illeti, mára mindegyik megjelent, és hatalmas sikert aratott.

Kétségtelen, hogy Lucinda mindig is a világ legjobb történetmesélői közé tartozott, de természetesen harmincéves pályafutása alatt egyre érettebb íróvá vált. Hosszasan dolgozott a három korábbi regénye átírásán, megváltoztatta a cselekményt, új szereplőket írt a történetekbe, és csiszolt a stílusán is. Ennél a kötetnél én vállaltam magamra ezt a szerepet: felfrissítettem és modernizáltam a szöveget, elősegítve, hogy az Edmonds-történet igazi Riley-regénnyé váljon. Ugyanezt a feladatot láttam el a 2024-ben megjelent Rejtett szépség esetében is.

Az utolsó szerelmes dal eredetileg 1997-ben jelent meg, Losing You címmel. Számomra ez a könyv a helyszínválasztás miatt különösen kedves. Sok olvasó tudja, hogy bár anya Lisburnben született, mindig is az írországi West Corkot tekintette lelki otthonának. Nem sokkal a születésem után, az 1990-es évek elején átköltöztünk Angliából Clonakiltybe. Legkedvesebb gyermekkori emlékeim ehhez a lélegzetelállító tengerparti tájhoz kötődnek – nevezetesen az Inchydoney strand rejtett öbleihez, ahol anya meséket mondott nekem az ott lakó rosszcsont manókról. Ezután Clonakilty valamelyik barátságos kocsmájában melegedtünk fel, és reméltük, hogy meghallgathatjuk egy hegedű- vagy fuvolaművész előadását. A zene és a mítoszok helyi elixírje alaposan megmozgatta a képzeletemet; és nem lep meg, hogy a világ legkiválóbb írói közül jó néhány Írországban született.

Az utolsó szerelmes dal sok tekintetben tisztelgés West Cork előtt. Nem szeretnék túl sokat elárulni a cselekményből, de az világos, hogy a londoni Carnaby Street fényei elhalványulnak a Wild Atlantic Way és a (fiktív) Ballymore tündöklése mellett.

A szövegben azonnal ráismerhetünk Lucinda kézjegyére. E lapokon szenvedélyes szerelemmel, tragikus veszteségekkel és – természetesen – egy múltbeli, pusztító titokkal találkoznak az olvasók, amely a jövő romba döntésével fenyeget. A 2024-es Rejtett szépség előszavában azt írtam, hogy a regényben tárgyalt nehéz témák miatt a szerkesztési folyamat nagy kihívást jelentett számomra. Itt nem kellett ilyen nehézséggel megküzdenem. Az utolsó szerelmes dal átdolgozása csupa öröm volt a számomra, bár el kell ismernem, hogy ikerlányok újdonsült apukájaként a határidők betartása sokkal nehezebbnek bizonyult.

Lucinda visszatérő olvasóinak szeretném elmondani, hogy anya úgy vár önökre, mint egy régi barát, és készen áll magával repíteni önöket a múltba. Az új olvasókat pedig isten hozta! Nagy öröm számomra, hogy úgy döntöttek, eltöltenek egy kis időt Lucinda Riley társaságában.

Harry Whittaker, 2025

Prológus
London, 1986 júniusa

A tévészobában mindig ott hevertek az előző napi újságok, de őt sohasem érdekelte, mi áll bennük. Néha összegyűjtötte őket, és megpróbálta megfejteni a keresztrejtvényeket. Ez segített enyhíteni az unalmat. Összeszedte és a hóna alá csapta a teafoltos Sun meg Mirror példányait, és visszaindult a cellájába. Szerencsére üresen találta. Muriel zuhanyozni ment.

Lefeküdt az emeletes ágyra, majd fogta az első újságot a kupac tetejéről. Miközben a rejtvényrovatot kereste, az egyik oldalon ismerős arc nézett vissza rá. Összeszedte magát, próbált nem tudomást venni róla, és továbblapozott.

A férfi még ma is hatalmas sztár volt. A sok évvel ezelőtti eltűnésének köszönhetően valóságos kultusza lett. Így aztán elkerülhetetlen volt, hogy időnként fényképek jelenjenek meg róla az újságokban.

Próbálta elfelejteni a múltat. Amikor végre megtalálta a keresztrejtvényt, előhúzott egy golyóstollat az overallja zsebéből, rágcsálta egy darabig, majd lassan elkezdte beírni a betűket. Persze képtelen volt összpontosítani.

Végül feladta, visszalapozott a fényképhez, és olvasni kezdte a cikket.

GYERE HAZA, CON!

A mai napon bejelentették, hogy a hatvanas évek szenzációs zenekara, a Fishermen újra összeáll a londoni Wembley Arénában a közelgő Music For Life koncerten, amelyre máris minden jegy elkelt. Régi és mai sztárok egyaránt jelezték, hogy csatlakoznak a hétvégi, Afrika megsegítésére szervezett jótékonysági koncerthez, de valójában mindenki arra kíváncsi, vajon feltűnik-e Con Daly. Mint az tudvalevő, a Fishermen énekese több mint egy évtizede nem jelent meg a nyilvánosság előtt.

Hátradőlt, és az újság nyitva maradt az ölében. Megtanulta eltompítani az érzéseit. Itt csak így lehetett túlélni. Ahogy ott feküdt, és bámulta a repedést a mennyezeten − amely az itt-tartózkodása alatt kétcentisről harminccentisre nyílt −, halvány mosoly kúszott az arcára.

Vajon öröm volt ez? Nem, nem igazán.

Már régen nem hitt a sorsban. Most mégis örült ennek a véletlennek: ha minden jól megy, két hét múlva a bizottság feltételes szabadlábra helyezi, és éppen akkor léphet ki a börtön kapuján, amikor a Fishermen hosszú idő után ismét összeáll a Wembley-ben.

Aznap este, amikor a cellában háromszor villant a fény − jelezve, hogy pár perc múlva villanyoltás −, odament a mosdóhoz, és megmosta a fogát. Ezután elővette az overallja zsebéből a négy tablettát, amelyet az őrtől kapott, és a zubogó vízbe dobta őket. Nézte, ahogy a pirulák körbe-körbeforognak, majd eltűnnek a lefolyóban.

Amikor megfordult, Muriel rémülten nézett rá.

– Te jó ég, drágám! Mi a fenét csinálsz? Ma már nem kapsz többet. Tudod, milyenek − mondta.

Ő azonban csak némán felmászott az ágyára.

– Semmi baj, Muriel. Nem kell több. Jó éjszakát!

Pár perccel később kialudtak a fények.

Ahelyett, hogy szokás szerint gyorsan elmerült volna a gyógyszerek okozta tompa, nyugtalan álomban, most éberen feküdt az ágyán. Még eltart egy darabig, mire az előző adag kiürül a szervezetéből, és kitisztul a feje, de kibírja. Muszáj lesz kibírnia.

Közel engedte magához az emlékeket, és hagyta, hogy újra felszínre törjön a düh.

A fájdalom erőt adott neki, táplálta a vágyát, hogy elégtételt vegyen.

ELSŐ RÉSZ
Előkészület

Első fejezet
Írország, West Cork, 1964 áprilisa

Ballymore falu szépen simult bele West Cork sziklás tengerpartjába. Rózsaszínre, sárgára és kékre festett házai derűs látványt nyújtottak a komor, szürke, téli napokon, amikor a falut az Atlanti-óceán felől érkező viharok szüntelen ostromolták. Ezerötszáz lakosa hozzászokott az esőhöz, amely olykor megállás nélkül zuhogott három hónapon keresztül. A hosszú teleket csak az segített elviselni, hogy tudták, azokat ragyogó nyár követi majd. Olyankor az égbolt azúrkékké vált, a fiatalok és az idősek egyaránt hosszú napokat töltöttek a környék híres, aranyhomokos strandjain. Mindenki tudta, hogy abban a néhány hétben nem létezik pompásabb hely a Földön.

Sorcha O’Donovan a falu többi lakójával együtt kisétált a templomból a ragyogó áprilisi levegőre.

– Gyönyörű reggel van! − mosolygott Mary O’Donovan. − Azt hiszem, végre megérkezett a tavasz.

– Igen, nagyon szép, mami − bólintott Sorcha, aki alig várta, hogy elindulhasson. − Mami, átmehetek Maureenhoz ebéd előtt? Megígértem, hogy segítek neki matekozni.

Mary eközben észrevette egy barátnőjét, és integetett neki.

– Igen, de egy órára legyél otthon! − felelte a lányának. − Tudod, milyen kényes rá az apád.

– Igen, mami.

Sorcha figyelte, ahogy az édesanyja megfordul, majd átvág a tömegen a barátnőjéhez. Ezután fogta az épület oldalában álló kerékpárját, és kihajtott a kapun Maureen háza felé. Amikor a templom előtt álló sokaság látótávolságon kívülre került, befordult az egyik sarkon, és amilyen gyorsan csak tudott, tekerni kezdett a tengerhez vezető ösvényen.

Tizenöt perc alatt tette meg a négy kilométert a partig, ahol a biciklijét egy mélyedésbe rejtette, majd leült egy homokdűnére, hogy kifújja magát, és kisimítsa a szél borzolta haját. Néhány másodperc múlva meghallotta Con gitárjának zengését, és a fiú lágy énekhangja egyre közelebbről ért el hozzá. Felpattant, és körülnézett.

– Con, Con, én vagyok az! − kiáltotta, próbálva túlharsogni a hullámok morajlását, boldogan futásnak eredt a dűnék között, miközben a ruhája alját ellepte a homok. − Con! Hol vagy? − Némi zavarodottság kúszott a hangjába. − Con? Én…

Vidám kiáltást hallott a háta mögül, és még megfordulni sem volt ideje, mielőtt a fiú hátulról rávetette magát. Együtt zuhantak a homokos talajra, egymásba gabalyodva gurultak tovább, míg végül egy mélyedésben megálltak.

Sorcha felpillantott a rajta fekvő Conra, akinek hatalmas kék szeme fölött dús, fekete szemöldök húzódott, hosszú, ívelt szempillái pedig már-már nőies benyomást keltettek. Bőre még a hosszú tél után is napbarnított maradt a tengeri levegőtől, dús, fekete haja hullámokban omlott a vállára. Sorcha tudta, hogy egész életében szeretni fogja a fiút, történjék bármi is.

– Szia, kis Sorchám! Hiányoztam? − mosolygott Con, majd a tőle megszokott módon rákacsintott. − Te nagyon hiányoztál nekem.

A lánynak gombóc nőtt a torkában. Bólintott, majd ujjával megsimította a fiú hideg arcát.

– Ó, igen, Con! Nagyon is.

Con Sorcha ajkára tapasztotta a száját, és a lány érezte, ahogy a keze lassan felfelé kúszik a combján.

Néhány másodpercig élvezte az érintést, ám azután a lelkiismerete győzedelmeskedett.

– Con, megígérted! − szólt rá a fiúra, miközben kigördült alóla, és az oldalára fordult.

– Megőrülök érted, kis Sorchám. Esküszöm, másra sem tudok gondolni. Tegnap este még egy dalt is írtam neked − mondta Con, és gyengéden végigsimította a lány haját. − Hozom a gitáromat, és eléneklem.

Felpattant, és eltűnt a dűne mögött.

Sorcha mozdulatlanul, lehunyt szemmel feküdt, próbálta mélyen az emlékezetébe vésni minden közös pillanatukat, hogy éjszaka, amikor egyedül lesz, újraélhesse őket.

A fiú hamarosan visszatért.

– A címe: Az egyetlen igaz szerelmem.

Sorcha megfordult, és hallgatta Con énekét.

– Ó, Con, gyönyörű ez a dallam! Tényleg nekem írtad? − kérdezte, miután Con elhallgatott.

– Igen. És minden szavát komolyan gondolom − felelte a fiú, majd újabb csókot nyomott a lány ajkára. − Muszáj menned?

Sorcha lesöpörte a homokot a ruhájáról, és megigazította a haját.

– Tudod, hogy muszáj. Apám rettentően dühös lesz, ha nem érek haza ebédre.

Con átkarolta.

– Ó, Sorcha! „Gyere, éljünk együtt, és légy a szerelmem!” − idézett a dalból, majd finoman megemelte a lány állát. − Tudod, hogy nem folytathatjuk így tovább. Néhány hónap múlva betöltöd a tizenhetet. Akkor már senki sem állíthat meg minket.

– Dehogynem. Tudod jól, hogy nem így van − súgta Sorcha, és a fiú mellkasához bújt.

– Ha átjössz velem a tengerentúlra, akkor nem. Nem maradhatok itt sokáig. Csak te tartasz vissza attól, hogy azonnal elmenjek.

– Kérlek, Con, ne mondj ilyet!

– Sajnálom, de ez az igazság. Döntened kell, kis Sorchám.

– Igen, tudom… Tudom. Szerdán iskola után jövök.

– A kunyhómban várok rád − felelte a fiú, és még egyszer megcsókolta a lányt. − Viszlát, szerelmem!

– Viszlát!

Sorcha vonakodva bújt ki Con öleléséből, és elindult a dűnék között. Megborzongott, ahogy a szél körülölelte a csupasz lábát. Ahogy az olyan gyakran előfordul West Corkban, az idő hirtelen és drámaian megváltozott.

Visszafordulva látta, ahogy Con a tenger felé néz, és a közelgő vihart figyeli. Talán tíz perce lehetett, mielőtt leszakad az ég, és akkor aztán magyarázkodhat majd otthon, amiért csuromvizes lett a ruhája.

Kitolta a kerékpárját az útra, felült rá, és hazaindult.

Az alak, aki az elmúlt negyven percben figyelte őket, észrevétlenül elosont.

– Szűzanyám! Csuromvizes vagy, gyerekem! Hogy sikerült így elázni két perc alatt, amíg Maureentól hazatekertél? Gyerünk fel az emeletre, és öltözz át! Három perc múlva tálalom az ebédet.

– Igen, mami − felelte Sorcha, és felrohant a lépcsőn.

A fürdőszobába ment, belülről bezárta az ajtót, beállt a kádba, levetkőzött, és minden ruháját alaposan kirázta. Amikor teljesen meztelen volt, kilépett a kádból, megnyitotta a csapot, és hagyta, hogy az árulkodó aranyszínű homok eltűnjön a lefolyóban.

Amikor visszatért a földszintre, az apja már a lakkozott mahagóniasztalnál ült az étkezőben. Ez a szoba mindig hideg volt, és dohos szag lengte be, mert hetente legfeljebb egyszer használták.

– Ülj le, Sorcha! − mondta az apja.

A lány engedelmeskedett. Az anyja behozta a marhahúst, amely már reggel hét óta főtt a tűzhelyen, és a férje elé tette az ételt.

– Remélem, elég omlósnak találod, Seamus − mondta idegesen, miközben a férfi kézbe vette a szeletelőkést, és lassan végighúzta a nagy villán.

A két nő csendben ült, amíg Seamus pedáns mozdulatokkal tökéletes szeletekre vágta a húst.

Csak miután elkészült a három adaggal, szedhette ki Mary a tányérokra a zöldséget.

Mennyi munka, gondolta Sorcha, miközben megemelte a villáját, és mire végre elkezdhetünk enni, már minden kihűlt!

Néma csendben ettek. Seamus nem szerette a beszélgetést vacsora közben. Miután az étel elfogyott, Sorcha leszedte a tányérokat, Mary pedig egy tökéletes almás pitét hozott a sparheltből.

Sorcha evés közben az apját figyelte. Azon tűnődött, vajon Seamus eleve ilyen morcos arccal született-e, vagy csak annyit ráncolta a homlokát, hogy egy idő után így maradt. Bármi is volt az oka, az apja mindig dühösnek látszott. Sajnálatos módon mindenki azt mondta, hogy Sorcha rá hasonlít. Valóban örökölte az apja sűrű, göndör, vörösesbarna haját és zöld szemét, ezenkívül magas is volt, akárcsak ő. Az iskolai barátnői szerint Seamus jóképű férfi volt, és szerencsésnek tartották Sorchát, hogy ilyen vonzó az apja, ám ő gyakran imádkozott éjjelente, hogy legalább a természetét ne örökölje.

Kiskorában félt tőle, mivel könnyen eljárt a keze, de mostanra… inkább megvetette.

– Bekapcsolhatjuk a rádiót, mami? − kérdezte később a konyhában.

– Tudod jól, hogy az apád nem szereti, ha ebéd után zavarják.

– Halkan sem?

Ahogy azt Sorcha előre sejtette, Mary megrázta a fejét.

– Talán majd később.

Sorcha törölgetni kezdte az edényeket.

– Mami, kérdezhetek valamit?

– Persze.

– Te szereted apád?

– Sorcha! − Mary keresztet vetett. − Micsoda kérdés ez? Hát nem tudod, hogy szeretem?

– De, azt hiszem… csak… szóval irodalomórára olvasok egy könyvet. Az a címe, hogy Üvöltő szelek. A szerelemről szól… meg a szenvedélyről.

– Értem − felelte Mary, és tovább mosogatott.

– Voltál valaha őrülten szerelmes apába? Úgy értem… annyira, hogy éjszaka nem tudtál aludni, és már az is csodálatos volt, ha csak a közelében lehettél, és amikor megcsókolt, úgy érezted, szétvet a boldogság?

Mary abbahagyta a mosogatást, és hosszan nézett a lányára. Sorcha szeme csillogott, az arca kipirult.

– Én… igen − bólintott. − Egyszer valóban őrülten szerettem valakit… úgy értem, apádat, pontosan úgy, ahogy leírtad. De Sorcha, az az érzés nem tarthat örökké. Néhány hónapig, esetleg ritka esetben pár évig. Aztán közbeszól az élet, a való élet − magyarázta Mary, miközben az ablaküvegen kopogó nehéz esőcseppeket nézte. − Igazság szerint ritkaság, hogy az ember ahhoz menjen hozzá, akit igazán szeret.

– De veled ez történt.

Mary a lányára nézett, és erőtlenül elmosolyodott.

– Hát persze − felelte halkan. − Na, és van még házid, amit be kell fejezni?

– Van.

– Akkor menj fel szépen a szobádba! Én elintézem a többit − mondta Mary.

Sorcha egy csókot nyomott az édesanyja puha arcára.

– Köszönöm, mami.

Fent, a tágas és kényelmes hálószobájában Sorcha elővette az iskolatáskáját, kipakolta a tankönyveket, a füzeteket meg az írószereket az íróasztalra, és leült. Miután kényelmesen elhelyezkedett, ujjaival azonnal a tolltartója alján lévő borítékot kezdte keresni, majd előhúzta. A boríték gyűrött volt, a benne lévő apró fénykép még annál is gyűröttebb.

Sorcha maga elé fektette a fényképet, és ezredszerre is végigsimította a fiú arcát. A fénykép már tele volt az ujjlenyomataival.

– Con… Con − suttogta, miközben a szerelme arcát nézte.

Rettenetesen rossz fénykép volt: homályos, és Con bal füle hiányzott róla, mert Sorcha egy plakátból vágta ki, amely a fiú zenekarának legutóbbi fellépését hirdette. De ez egyáltalán nem számított.

Lehunyta a szemét, és visszagondolt arra az első éjszakára három hónappal ezelőtt.

Második fejezet
1964 januárja, három hónappal korábban

– Jövő szombaton egy zenekar játszik a GAA Csarnokban − közölte Mairead a lányokkal, amikor a reggeli ima után a tanterem felé igyekeztek a folyosón.

Három barátnője felvonta a szemöldökét.

– Azt hallottam, nagyon jók − folytatta Mairead. − Plakátokat is kiraktak a városban. Látni fogjátok iskola után.

– Milyen zenekar? − kérdezte Katherine O’Mahoney, amikor beléptek a terembe. − És kik játszanak benne?

– Egy rendes zenekar, gitárokkal meg dobokkal. És Con Daly az énekes − felelte Mairead.

A négy lány leült a padba, és kinyitotta az iskolatáskáját.

– Igazi rosszfiú − jegyezte meg komolyan Maureen McNamara.

– Az apja egy részeges bolond, az anyja pedig meghalt, amikor Con még kicsi volt… mégis milyen esélye volt így az életben? − kérdezte Katherine. − Egyedül él abban az isten háta mögötti viskóban a parton. Szerintem inkább sajnálni kellene.

– Neked mindig is vajból volt a szíved, Katherine O’Mahoney. A bátyám szerint Connak szép hangja van. Hallotta egyszer egy bárban Clonakiltyben − tette hozzá Mairead.

Benedict nővér nehéz léptei visszhangzottak a folyosón.

– Én el akarok menni − folytatta suttogva. − Ki jön velem?

Nem maradt idő további beszélgetésre, mert Benedict nővér belépett az osztályterembe.

A négy lány iskola után újra összegyűlt, és ahogy lesétáltak a dombról Ballymore falujába, megvitatták a helyzetet.

– Az összes fiú ott lesz a Szent József Gimnáziumból. Például a bátyám, Johnny − mondta Mairead, miközben Katherine felé biccentett, aki elpirult. − Meg Tommy Dalton − tette hozzá Maureenra pillantva, aki lesütötte a szemét. − Neked meg, Sorcha, ott lesz bármelyik fiú, aki megtetszik − tette hozzá mosolyogva.

– És mégis hogy szabadulunk el otthonról szombat este egy koncertre? − kérdezte Sorcha.

– Emiatt ne aggódjatok, mindent elterveztem! − jelentette ki magabiztosan Mairead.

– Na, hadd halljuk! − szólt kihívóan Katherine.

Mairead önelégülten mosolygott.

– Szombat reggel a szüleim felmennek Milltownba meglátogatni a nagynénémet. Vasárnap ebédre jönnek csak vissza. Elvileg Johnny vigyáz rám. Ti azt mondhatjátok otthon, hogy nálam alszotok. Nem kell tudniuk, hogy a szüleim nincsenek otthon. Ha vasárnap reggel ott vagyunk a misén, semmit sem fognak gyanítani. − Mairead szeme büszkén csillogott. − Na, mit szóltok hozzá?

A három lány egymásra nézett.

– És ha kiderül? Jézus, Mária, Szent József! Engem keresztre feszítenek! − mondta Maureen rémülten.

– De nem fog kiderülni. Eszükbe sem jutna, hogy az ő édes kicsi lányaik egész este fiúkkal táncolnak − nevetgélt Mairead.

Sorcha bizonytalanul megrázta a fejét, miközben az ő elágazásához értek.

– Nem tudom, Mairead… nem vagyok benne biztos.

– Hát, gondold át, Sorcha O’Donovan! A legtöbben nemsokára betöltjük a tizenhetet. Már nem vagyunk csecsemők. És ha kiderül? Mi történhet? Bezárnak minket a corki börtönbe, és eldobják a kulcsot? Kétlem.

Sorcha elpirult.

– Igazad van, Mairead. Átgondolom. Holnap találkozunk.

Intett egyet, majd elindult lefelé a keskeny, kanyargós utcán, amely a tágas, György korabeli stílusú McCurtain térre vezetett. A tér közepén, egy kovácsoltvas kerítés mögött egy rendezett kert állt, benne egy csendesen csobogó kis szökőkúttal. A város jómódú polgárai laktak itt a sokak által irigyelt, négyemeletes sorházakban.

Sorcha átvágott a téren, és megállt a saját házuk ajtaja előtt. A bal oldalon egy fényes réztábla díszelgett, rajta a felirat:

SEAMUS O’DONOVAN, ÜGYVÉD

Az apja a három nagy földszinti szobát használta ügyvédi irodának. A család a fölötte lévő három emeleten lakott. Sorcha elfordította a kulcsot a zárban, belépett, és elindult felfelé a lépcsőn.

– Itthon vagyok, mami! − kiáltotta, miközben levette a kalapját, a blézerét, a kesztyűjét és a sálját.

Végigsétált a folyosón, és benyitott a konyhába. Fenséges szalonnaillat csapta meg az orrát, a szépen lesikált tölgyfa asztalhoz ment, és csókot nyomott az édesanyja lisztes arcára.

– Szia, drágám! Jó napod volt? Van egy kis meleg étel a lábasban.

– Köszönöm, igen, jó napom volt. Kérsz egy csésze teát?

– Nem, köszönöm. Befejezem ezt a pitét. Helen jön vacsorára.

– Ó, mami, muszáj? − Sorcha arca elkomorult.

– Igen, tudod, hogy muszáj. Szegény lány! Nincs senkije, aki szeresse. Ez a legkevesebb, amit megtehetünk. És ne feledd, Sorcha, hogy Helen az apád távoli unokatestvére.

Helen McCarthy Sorcha osztálytársa volt a zárdában, noha már majdnem betöltötte a tizennyolcat. Ötéves volt, amikor a szülei meghaltak autóbalesetben, és egyetlen lányukra hagyták a tágas házukat és minden vagyonukat. A tragédia óta Helenről egy idős nagynéni gondoskodott.

Sorcha soha nem tett említést az osztálytársainak Helen havi látogatásairól. A lány anyja angol volt, és protestáns, sohasem vett részt a falu egyházi közösségének életében, és a család mindig is elkülönülten élt. Helen kisgyermekként magániskolába járt Bandonban, és csak tizenkét éves korában került a zárdába. Mivel jóval nagyobb termetű volt az osztálytársainál, szemüveget viselt, és a tanulásban is lassabban haladt, gyakran zaklatták és gúnyolták.

Helen havonta egyszer az O’Donovan családnál vacsorázott. Seamus kezelte a lány örökségét, és az ő ügyvédi irodája intézte a tízszobás kúriával és a kétszáz hold földdel kapcsolatos ügyeket. Ezt a vagyont a szülei végrendelete alapján Helen a tizennyolcadik születésnapján örökli majd.

Sorcha gyakran meggyónta Moynihan atyának, hogy gonosz és érzéketlen volt Helenhez, és megígérte, hogy legközelebb beszélgetni fog vele, vagy ebédnél melléül az ebédlőben, ahol a lány egyébként mindennap egyedül kuporgott egy sarokban. De valahogy sohasem tette meg.

– Próbálj meg kedves lenni, Sorcha! − kérlelte az anyja. − Csak néhány óra havonta egyszer. Hiszen az osztálytársad.

– Mindent megteszek, mami, esküszöm.

– Tudom, hogy rendes lány vagy. Na, eredj, és fejezd be a leckédet, mielőtt Helen megérkezik!

A vacsora éppoly nehézkes és kínos volt, mint mindig. Helen csak ült, és szinte kizárólag az ételre összpontosított.

– Nos, Helen, van már elképzelésed, mit szeretnél csinálni, ha befejezed az iskolát? − kérdezte Seamus a lehető legbarátságosabb hangján.

– Nem igazán − felelte a lány, egy pillanatra mintha összezavarodott volna, majd visszafordult a tányérjához.

– Hamarosan beszélnünk kell erről. Már csak néhány hónap, és a Lissnegooha-birtok a te kezedbe kerül.

– Igen − mondta Helen, miközben gépiesen cafatokra tépett egy szelet kenyeret.

A puding nem akart elfogyni. Amikor Mary felállt, hogy leszedje az asztalt, Sorcha követte.

– Segítek.

– Egyedül is megy. Te inkább vidd fel Helent a szobádba egy kicsit! − Sorcha az egyik jellegzetes pillantásával ajándékozta meg az anyját, majd azt mondta: − Gyere, Helen, menjünk fel!

Helen követte Sorchát az emeletre, majd leült az ágy szélére. Sorcha kihúzta az íróasztali székét, és azon foglalt helyet.

Nem tudta, mit is mondhatna.

Helen idegesen dobolni kezdett az ujjaival a combján. Azután vett egy mély levegőt, és megszólalt:

– Te is mész szombat este a GAA Csarnokba meghallgatni azt a zenekart? − puhatolózott.

– Honnan tudsz róla?

– Láttam a plakátokat a városban, és hallottam, ahogy ma reggel az osztályban beszéltetek róla.

– Nem, természetesen nem megyek − felelte Sorcha bűntudattal, és megrázta a fejét.

– Ó! − mondta Helen, miközben a kezét nézte, és az ujjaival babrált. Sorcha látta, hogy a körmei egészen rövidre vannak rágva. − Con Daly is tagja − tette hozzá Helen, majd a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy összegyűrt plakátot, amelyet nagy gonddal széthajtogatott. − Ő… szóval, szerintem nagyon jóképű, nem gondolod? − Helen a kócos haja tövéig elvörösödött.

– Igen, lehet − felelte Sorcha. Eddig igazából nem gondolkodott még ezen.

– Néha beszélgetek vele, amikor kilovagolok a tengerpartra. Látom a kunyhóját az ablakomból. Ugye milyen csodás lehet úgy élni, ahogyan ő, Sorcha? Egyedül, senki sem mondja meg, mit csinálj…

Sorcha döbbenten figyelte Helent, aki ma többet beszélt, mint amit eddig összesen hallott tőle.

– Szerintem magányos és hideg lehet abban a kunyhóban. Még vécé sincs benne.

– Az olyan emberek, mint Con meg én, nos, mi hozzászoktunk a saját társaságunkhoz. Azért, mert mi mások vagyunk. Valószínűleg sok mindenben hasonlítunk egymásra − magyarázta Helen.

– Kivéve, hogy te hamarosan nagyon gazdag leszel, és lesz egy hatalmas házad, amíg Con Dalynek semmije sincs, csak az a viskó, amit kölcsönbe használ azóta, hogy az apja meghalt, és elvitték a házukat a sok adósság miatt − válaszolta Sorcha.

Helen tekintete elkomorult.

– Igen, valószínűleg igazad van − jegyezte meg halkan, majd gondosan összehajtotta a plakátot, és visszatette a zsebébe.

Sorcha látta, ahogy szó szerint visszahúzódik a saját kis burkába. Csendben ültek, amíg öt perccel később Mary be nem kopogott az ajtón, és közölte, hogy Seamus készen áll hazavinni Helent.

– Szia, Sorcha!

– Szia, Helen!

A lány biccentett, és kilépett a szobából. Öt perccel később Sorcha a fürdőszobába ment mosakodni. Aztán ágyba bújt, magára húzta a takarót, és a szombati koncertre gondolt. Ha elmenne, ez lenne az első alkalom, hogy hazudik a szüleinek. És mit venne fel? A miseruháját? Hangosan elnevette magát erre a gondolatra, aztán megfordult, és behunyta a szemét. Úgy döntött, alszik rá egyet, és reggel majd meglátja, mit érez.

– Mami, Mairead meghívott engem, Katherine-t meg Maureent, hogy jövő szombat este aludjunk náluk. Nem baj, ha elmegyek? − Sorcha a háta mögött keresztbe fonta a középső és a mutatóujját.

Mary épp a konyhapadlót sikálta.

– Nem látom akadályát, ha minden házid kész, mire elindulsz.

– Készen lesz, esküszöm.

– Akkor mondd meg Maireadnek, hogy ott leszel!

– Remek − örvendezett Sorcha, és meglepte, hogy ilyen könnyen ment.

Mary felpillantott rá.

– Szeretnél még valamit, Sorcha? Esetleg segítenél felmosni?

– Én… nem. Köszönöm, mami.

Sorcha gyorsan elsietett, mielőtt még elszólta volna magát.

– Gyere be, mielőtt meglátnak! − suttogta Mairead, miközben kinyitotta a konyhaajtót.

– De hiszen épp az a lényeg, hogy meglássanak, nem? − kuncogott Sorcha.

– De, persze − nevetett Mairead. − Fizetnem kellett a bátyámnak, Johnnynak, hogy ne áruljon el minket. Ő is jön a koncertre néhány barátjával.

– És tényleg nem mondja el?

– Nem. Tetszik neki Katherine, úgyhogy nem fog árulkodni − felelte Mairead mosolyogva. − Hoztál valamit, amit a buliba felvehetsz?

– Igen, a miseruhámat − felelte Sorcha, miközben követte Maireadet a lépcsőn felfelé a kis hálószobájába.

– Na, ne! Ezt nem mondod komolyan?

– Csak viccelek. Mindjárt megmutatom.

Odafent Katherine fehérneműben ült a padlón, egy nagy halom ruha között.

– Ez így nem jó! Minden szörnyen áll rajtam! Inkább hazamegyek, és az ágyban töltöm az estét.

– Ne légy bolond! − korholta Mairead. − Tökéletesen nézel ki a lovaglónadrágodban meg a fekete pulcsidban. Jól kihangsúlyozza az alakodat.

– Nem mehetek koncertre lovaglónadrágban! − csattant fel Katherine.

– Már hogyne mehetnél? Te is tudod, hogy a magazin szerint, amit Maureen a londoni nagynénjétől kapott, a lovaglónadrág a legújabb divat.

Sorcha a földre dobta a táskáját.

– Nem is értem, miért aggódsz − mondta. − Tudod jól, hogy a fiúk mind elolvadnak, amikor elmész mellettük. Neked még csak próbálkoznod sem kell a gyönyörű, hosszú, szőke hajaddal meg a nagy, kék szemeddel.

– Ugyan már! − legyintett Katherine. − Az egész osztály irigykedik rád a vörös fürtjeid és a hosszú lábad miatt. Olyan szép vagy, mint azok modellek Maureen magazinjában.

– Ha eleget győzködtétek egymást arról, hogy nevezzetek be egy szépségversenyre, talán elkezdhetnénk végre készülődni − szólt közbe Mairead, és felvonta a szemöldökét. − Maureen késik. Azt mondta, fél ötre itt lesz. Öt óra elmúlt.

– Jönni fog − nyugtatta Sorcha. − Láttam őt korábban a városban.

– Hát jó. − Mairead felkapott egy hajkefét meg egy fésűt, és diadalmasan meglengette a lányok felé. − Ki lesz az első vendég a szalonomban?

Másfél órával később a lányok teljes átalakuláson mentek át. Sorcha elképedve nézte magát a tükörben.

– El sem hiszem, hogy ez én vagyok − hüledezett, miközben festett, skarlátvörös ajkával eltúlzott O alakot formált.

Szemhéjai elnehezültek a műszempilláktól, amelyeket a barátnője ragasztott fel neki. Megérintette a haját, amelyet Mairead szépen becsavart, majd hullámcsatokkal a feje tetejére tűzött. A régi skót szoknya, amelyet a szekrény hátuljából halászott elő, remekül mutatott két és fél centivel rövidebben. Sorcha az oldalsó varrásokat is beszűkítette, így a szoknya szépen simult a combjára, kiemelve hosszú, vékony lábát.

Katherine is magát csodálta.

– Mairead, neked saját szalont kellene nyitnod. Őstehetség vagy! − mosolygott.

Mairead szerényen megvonta a vállát, és elrakta a magazinból kivágott képet, amelyet mintának használt.

– Semmiség. Most rajtam a sor. Felhívnád Maureent, amíg elmegyek a fürdőbe?

Sorcha alig tudta levenni a szemét a tükörképéről.

– Ha tíz percen belül nem jön, felhívom.

– Remek. Addig is rendet raktok egy kicsit?

– Megpróbáljuk − sóhajtott Katherine, és óvatosan leült az ágyra, nehogy összekócolja aranyszőke haját, amelyet Mairead fényesre fésült.

– Tudod, szerintem az anyukáink akkor sem ismernének ránk, ha véletlenül ott lennének ma este.

– Szerintem sem. El se tudom képzelni, mit szólna az apám, ha meglátná a kifestett arcomat meg a rövid szoknyámat.

– Szerinted ma este megtörténhet valamelyikünkkel? − kérdezte Katherine.

– Mit értesz azalatt, hogy „megtörténhet”? − kérdezett vissza Sorcha.

– Hogy valaki megcsókol minket. − Katherine maga alá húzta a hosszú lábát.

– Ki tudja?

A két lány csendben ült, miközben ezen az óriási jelentőségű lehetőségen töprengett.

Lentről kopogás hallatszott. Katherine felpattant.

– Ez biztosan Maureen. Megyek, beengedem.

Két perccel később Katherine visszatért a hálószobába a kipirult Maureen társaságában.

– Jézus, Mária, Szent József! Azt hittem, sosem szabadulok. Shane beteg, és mami rám bízta, amíg ő elment otthonról. Mennyi időm van, hogy elkészüljek?

– Bőven elég, ha mindannyian segítünk − nyugtatta meg Katherine.

Fél órával később a négy lány idegesen üldögélt az ágyon, és azt latolgatták, vajon lelepleződik-e a kis cselszövésük.

Maureen, aki kényelmetlenül feszengett az anyja szekrényéből lopott smaragdzöld ruhában, megrázta a fejét.

– Nem tudom, nem kéne-e inkább elfelejteni ezt az egészet, csinálni pár szendvicset és pizsamát húzni.

– Ne ess pánikba! Tessék! − Mairead előhúzott egy kis üveg whiskyt az ágy alól. − Mindannyiunknak kell egy kis bátorítás. − Letekerte a kupakot, szájához emelte az üveget, és hátrahajtott fejjel meghúzta.

A többi lány figyelte, ahogy könnybe lábad a szeme.

– Gyorsan, mert elkenődik a szempillaspirálod − nyújtott felé egy zsebkendőt Sorcha.

– Ki a következő? − kérdezte Mairead, miközben megtörölte a szemét és nyújtotta az üveget.

A három lány bizonytalanul nézett egymásra.

– Jézusom, ti aztán kalandvágyóak vagytok! − csóválta a fejét Mairead, és elhúzta a száját.

– Add ide! − kapta ki az üveget Sorcha a kezéből, és belekortyolt. − Te jössz, Katherine!

Katherine becsukta a szemét, és alaposan meghúzta az italt, azután csillogó szemmel továbbadta az üveget Maureennak.

– Nekem ízlik.

– Tényleg? − nevetett Maureen, majd ő is ivott egy kortyot, amitől úgy köhögött és prüszkölt, hogy erősen hátba kellett veregetni.

– Na jó, készen állunk? − kérdezte Mairead.

A másik három lány komolyan bólintott.

– Akkor most felvesszük a kabátunkat, felpattanunk a biciklire, és elindulunk.

– Mi lesz, ha összefutunk egy ismerőssel? − kérdezte Katherine.

– Integetünk neki, és mosolygunk. Mi csak egy kis esti biciklizésre indultunk − vont vállat Mairead.

– Sötétben? − kuncogott Sorcha.

– Gyerünk, indulás!

A négy lány kimasírozott a hálószobából.

Tizenöt percbe telt feltekerni a GAA Csarnokhoz. Amikor megérkeztek, megkönnyebbülve sóhajtottak fel, mivel ezen a hideg januári estén szinte mindenki a tűz mellett kuporgott a házában. A biciklijüket az épület mögé rejtették, majd beálltak az előttük kialakult rövid sor végére.

– Adjátok ide a pénzt, majd én kifizetem mindannyiunkét! − javasolta Mairead.

Sorcha hátrafordult, és észrevett egy csapat fiút, akik elismerően méregették őket. Megböködte Katherine-t, és rákacsintott. Mairead megvette a jegyeket, és a négy lány bevonult a mosdóba, hogy egy kicsit rendbe szedje magát.

Miközben Sorcha gondosan újrakente a rúzsát, a szomszédos teremből hallotta, hogy a zenekar már hangol. Izgatott borzongás futott végig rajta.

– Végre felnősz − suttogta a tükörképének.

Kilenc órára a terem zsúfolásig megtelt.

– Látjátok, más falvakból is jöttek. Akkora a tömeg, hogy senki sem fog felismerni minket − nyugtatta a többieket Mairead, miközben átverekedték magukat a tömegen a bár felé. − Na, mit kérjünk?

– Limonádét.

– Négyet?

Mindenki bólintott.

– Hölgyeim és uraim, kérjük, fogadják nagy tapssal Con Dalyt és zenekarát! − harsogta egy hang a mikrofonba, majd a bejelentő levonult a színpadról.

A lányok lábujjhegyre állva figyelték, ahogy az öt zenész elfoglalja a helyét. Con Daly könnyed léptekkel sétált a mikrofonhoz.

– Jó estét, a fiúk nevében is üdvözlök mindenkit! Reméljük, jól fogjátok érezni magatokat. Kezdődjön a buli!

Con megfordult, beszámolt a zenekarnak, majd a termet hirtelen a mély, telt hangja töltötte be, amelyet andalító gitárritmus kísért.

A lányok csak álltak és nézték.

– Alig ismerem fel. Egész jóképű, amikor rendbe szedi magát, nem? − suttogta Mairead.

– Ahogy most elnézem, tényleg jól fest. A fekete haja meg a nagy, kék szeme… Tisztára, mint Elvis. Nem gondolod, Sorcha? − kérdezte Katherine.

Sorcha nem válaszolt. Megigézve bámulta Con Dalyt.

– Milyen csodás hang! − jegyezte meg Maureen. − Tisztára, mint amit a rádióban hall az ember.

– Sorcha, fogd meg a limonádét! Sorcha! − bökdöste Mairead.

– Igen, bocsánat − felelte Sorcha, megfogta a poharat, szájába vette a szívószálat, és inni kezdett, anélkül hogy egy pillanatra is levette volna a szemét a színpadról.

– Ööö… van kedved táncolni, Katherine O’Mahoney? − kérdezte egy magas, fájdalmasan sovány és pattanásos fiatalember, aki Katherine mögött állt.

Mindannyian ismerték őt. Johnnyval, Mairead bátyjával járt egy évfolyamba.

– Lehet, hogy van − bólintott Katherine, miközben megfordult −, de nem veled, Ryan O’Sullivan.

A lányok kuncogva figyelték, ahogy Ryan zavarában leszegett fejjel elkullog.

– Nem kellene ilyen kegyetlennek lenned − dorgálta meg Maureen a barátnőjét.

– Talán csak azt várom, hogy Johnny idejöjjön, és felkérjen táncolni − mosolygott Katherine.

A lányok találtak egy üres asztalt a terem szélén, leültek, és figyelték a zenekart meg az első táncolókat. Sorcha továbbra is alig tudta levenni a szemét Con Dalyről.

Véget ért egy lendületes dal, amelyet a közönség lelkes tapssal jutalmazott, majd Con lágy hangon beleszólt a mikrofonba:

– Nagyszerű közönség vagytok, köszönjük. Most egy lassabb szám következik. Fogjátok meg a párotokat, lányok és fiúk! Ezt a balladát a gyönyörű Ballymore-öblöt csodálva írtam.

Johnny odalépett az asztalukhoz.

– Van kedved táncolni, Katherine? − kérdezte magabiztosan.

Katherine elpirult, és bólintott. Felállt, és megfogta Johnny kinyújtott kezét.

– És te, Sorcha, táncolsz velem?

Angus Hurley volt az, akit Sorcha gyerekkora óta ismert. A szülei működtették a falu melletti pamutgyárat.

Sorcha bólintott, mire Angus a tánctérre vezette. Lazán átkarolta a derekát, Sorcha pedig megfogta a vállát. Kényelmetlenül ringatóztak a lassú zenére.

– Meglep, hogy a szüleitek elengedtek ide titeket ma este − jegyezte meg Angus.

– Nem tudják, hogy itt vagyunk. És ha csak egy szót is szólsz, Angus Hurley, egyikünk sem beszél veled többé.

– Egy szót sem szólok, Sorcha, te is tudod.

Sorcha visszahajtotta a fejét a fiú vállára, és Con Dalyt nézte. Egyszer csak úgy tűnt, mintha a tekintetük összetalálkozott volna. Jó tíz másodpercig néztek egymás szemébe, mire Sorcha végül vonakodva elfordította a pillantását.

– Bocsánat, Angus. Egészen máshol jártam. Mit is mondtál?

– Én… nos, azt akartam kérdezni, vagyis… − Angus elpirult. − Arra gondoltam, hogy talán elmehetnénk a bandoni moziba jövő héten. Nagyon csinos vagy ma este, Sorcha. És azt hiszem, tudod, hogy mindig is tetszettél nekem.

– Ez kedves tőled. Gondolkodhatok rajta egy kicsit?

– Rendben − bólintott Angus.

A dal véget ért, és Sorcha visszatért az asztalhoz, ahol Maureen ezúttal egyedül ült, és kissé lehangoltnak tűnt.

– Hol van Mairead?

– Ó, egy helyes férfi idejött és elvitte! Katherine még mindig táncol.

Sorcha a tánctér felé nézett, és látta, hogy a barátnője szorosan Johnny nyaka köré fonja a karját. Elmosolyodott.

– Jó együtt látni őket ennyi idő után. Már hónapok óta tetszenek egymásnak.

– És mi a helyzet veled meg a jóképű Angusszal?

– Ó, elhívott jövő hétre moziba… Mondtam, hogy átgondolom.

– Hogy mit mondtál? Sorcha, tudod jól, hogy Angus a város egyik legjobb partija! Egyszer majd az övé lesz a gyár meg az a nagy ház a dombon. Ráadásul úgy néz ki, mint egy filmsztár.

– Ez a te ízlésed, Maureen. Szerintem Con Daly sokkal jobban néz ki.

– Ne már! − fintorgott Maureen. − Szerintem hónapok óta nem fürdött.

Sorcha elhúzta a száját.

– Szörnyű vagy!

– Nos, én csak annyit mondok, hálás lehetnél, hogy tetszel egy fiúnak. Én nem is tudom, miért jöttem el egyáltalán. Ki akarna velem táncolni, amikor ilyen kövér és ronda vagyok?

Sorcha a legjobb barátnője szív alakú arcát, az orrát borító szeplőket és az apró, göndör, vörös hajtincseit nézte, amelyek kiszabadultak a Mairead által gondosan feltűzött fonatból.

– Gyönyörű vagy, Maureen, komolyan mondom − felelte őszintén.

– Akkor miért ülök itt, mint egy mostohagyerek, miközben mindenki más táncol?

– Nem sokáig fogsz itt ülni, ígérem. Bocsáss meg, ki kell mennem a mosdóba! Mindjárt jövök.

Sorcha épp akkor állt fel, amikor a zenekar bejelentette, hogy tíz perc szünetet tartanak. Elindult Angus felé, aki a terem végében, a bárnál állt.

– Angus, elmegyek veled moziba a jövő héten.

– Tényleg? − A fiú arca felderült a megkönnyebbüléstől. − Ez nagyszerű, Sorcha!

– Egy feltétellel.

– Amit csak akarsz − tartotta fel a két kezét Angus.

– Veszel a barátnőmnek, Maureennak egy limonádét, beszélgetsz vele egy kicsit, és amikor újra megszólal a zene, felkéred táncolni.

Angus megvonta a vállát.

– Rendben. Péntek este hétkor érted megyek. Mehetünk az új autóval, amit a tizennyolcadik szülinapomra kapok.

– Szuper. Akkor ott találkozunk… feltéve, hogy betartod az ígéreted.

– Már indulok is a limonádéért.

Sorcha elmosolyodott, majd az előtérben lévő mosdóba ment. Egy kis, megrepedt tükör előtt megigazította a haját, és újrakente a rúzsát. Épp kilépett volna az ajtón, amikor egy kéz elkapta, és kirántotta a szabadba, mire hangosan felszisszent.

– Pszt! Nem bántalak, esküszöm.

Sorcha felismerte a hangot, és kellemes, férfias arcszesz illata csapta meg az orrát. Valamiféle elektromos bizsergés futott végig rajta, ahogy Con Daly teste szorosan a hátához simult.

– Sorcha O’Donovan, láttalak már a barátnőiddel a parton lófrálni a házam körül, és mindig is azt gondoltam, hogy gyönyörű vagy. Ma este pedig te vagy a legszebb, akit valaha láttam. Őszintén szólva most azonnal feleségül akarlak venni… − maga felé fordította Sorchát, hogy szembekerüljenek egymással. Sötét volt, de a lány így is látta, hogy Con széles vigyorral néz rá. − De legalábbis eljöhetnél hozzám jövő héten egy forró italra.

Sorcha a szemébe nézett, de nem jött ki hang a torkán.

– Megteszed?

– Hogy… hogy mit teszek meg?

– Eljössz hozzám a jövő héten?

– Én…

– Hát persze hogy eljössz. Tudod, hol lakom? − Sorcha bólintott. − Várni foglak. Most pedig gyere, csókolj meg!

Gyengéden magához húzta, és egy apró csókot nyomott az ajkára. Aztán könnyedén megfogta a vállát, és mélyen a szemébe nézett.

– Kis Sorchám! − kacsintott. − Várni foglak.

Sorcha nézte, ahogy fiú visszamegy az épületbe. Nekidőlt a falnak, zihált, a lába vattaszerűvé vált, és kicsit forgott vele a világ.

Con Daly olyan volt, mint egy csavargó, és egy viskóban lakott a tengerparton. Sorcha ma estig valószínűleg átment volna az utca másik oldalára, csak hogy elkerülje… nemhogy elfogadja a közeledését.

Sorcha keresztet vetett, és bocsánatot kért Istentől, nemcsak a csók miatt, hanem azért is, mert minden egyes pillanatát élvezte.

Vajon elmegy a fiúhoz a jövő héten?

Ahogy a zenekar újra rázendített, Sorcha felállt.

A terembe visszatérve látta, hogy Angus Maureennal táncol, Katherine összebújik Johnnyval, Maireadet pedig egy Sorcha számára ismeretlen fiú öleli magához szorosan.

Aztán a színpad felé nézett.

Con rámosolygott.

A lány tudta, hogy ma este valami olyasmi vette kezdetét, ami teljesen megváltoztathatja az életét.

Harmadik fejezet

Helen McCarthy felszerszámozta a lovát, Davyt, ellenőrizte a hevedert, majd lendületesen felpattant a hátára. Kivezette az istállóudvarból, ügetve indult el a kanyargós felhajtón, ki a kapun, majd a tengerpart felé.

A saját lábán Helen kissé esetlen volt. De távolról nézve, ahogy magabiztosan ült a magas csődör hátán… a lány és a ló tökéletesen elegáns látványt nyújtottak.

Ez volt az egyetlen pillanat, amikor Helen úgy érezte, valóban kézben tartja a dolgokat.

Három perccel később már ott is volt a hosszú, fehér homokos parton.

– Gyerünk! − kiáltotta Helen, megpaskolta Davy hátsóját, és a ló vágtázni kezdett.

A szél Helen arcába csapott, a hullámok robaja szinte fülsiketítő volt. Mint oly sokszor, most is hangos zokogásban tört ki, a sírása egybeolvadt a feje fölött vijjogó sirályok hangjával.

Addig lovagolt, amíg el nem érte a part túlsó végét. Ott visszafogta Davyt, és óvatosan ügettek át egy sziklás kiszögellésen a védett, homokos öböl felé, amelyet Helen szinte már a saját titkos menedékének tekintett. Ide jött, amikor rosszul érezte magát. Így aztán ideje nagy részét ebben a kis öbölben töltötte.

Leszállt Davy hátáról, kikötötte egy homokból kiálló sziklához, majd lassan elindult a hullámok felé.

Néhány pillanatig − és már nem először − eltűnődött azon, mi lenne, ha egyszerűen csak továbbmenne, egészen addig, amíg a hullámok elérik a combját, a hasát, a nyakát, és végül teljesen elnyelik… békét és csendet hozva magukkal.

Kicsordultak a könnyei, és a só csípte az arcát. Helen megrázta a fejét. Túlságosan félt a tengertől ahhoz, hogy vízbe ölje magát.

Megfordult, visszasétált, és felmászott a sziklára, ahonnan a legjobb kilátás nyílt a partra. Ahogy végigpásztázta a tájat, tekintete megakadt a Galley Head világítótorony pislákoló fényén, amely ködbe burkolózva derengett a látómezeje jobb peremén.

A mai nap az iskolában a szokásosnál is nyomorúságosabb volt, már ha ez lehetséges egyáltalán. Helen hallotta, ahogy Sorcha és a kis csapata kuncogva mesélik egymásnak, milyen jól szórakoztak szombat este a GAA Csarnokban tartott koncerten. Helen szíve összeszorult, amikor látta, hogy a lányok azonnal elhallgatnak, amint észreveszik, hogy ott áll mögöttük.

Sorcha O’Donovan elutasítása különösen fájdalmas volt számára. A lány gyönyörű, okos és népszerű volt, szerető anya és apa támogatta. Röviden: Sorchának megadatott mindaz, amire Helen a leginkább vágyott.

Helen most felpillantott az égre. Körülbelül negyven perc múlva lemegy a nap, és sötétség borul a tájra. Egyéjszakányi nyugalom után azonban új nap kezdődik, és Helenre ismét elutasítás és megaláztatás vár.

− Ó, anya, miért hagytatok magamra apával?! − siránkozott Helen.

Hány gyerek lehetett még a faluban, akit nem ölelt át egy vigaszt nyújtó kar, amikor megbotlott és elesett? Hányan hiányolták az esti mesét vagy a határozott, férfias arc érintését, amely szavak nélkül is szeretetet és biztonságot sugárzott, amikor a villany lekapcsolódott?

– Nekem semmim sincs. Semmim!

Helen tudta, hogy az utolsó kijelentése túlzóan drámai és távol áll az igazságtól. Volt ugyanis valami, ami hamarosan az övé lesz… méghozzá nem is kevés.

Megtörölte a szemét egy nem túl tiszta zsebkendővel, és megpróbálta összeszedni a gondolatait.

− Egész életemben siránkozni fogok?

− Lehetséges − szólalt meg egy hang. Helen összerezzent, és hátrafordult. Con Daly elegáns alakja magasodott fölé a sziklán. Helen csúnyán elvörösödött. − Hát nem csodás ez a látvány?

– De, az.

– Azt hiszem, ez a kedvenc helyem.

– Nekem is.

– Tudom. − Con közelebb lépett hozzá, és leguggolt mellé a sziklára. − Tökéletes helyszín a magunkfajta haszontalan alakoknak, hogy egyedül lehessünk.

Helen felnevetett.

– Te nem vagy haszontalan. Az iskolában minden lány rólad meg a bandádról áradozott.

– Tényleg? − Con felhúzta a szemöldökét. − Konkrétan valamelyik lány?

– Talán valamelyik érdekel?

Con megvonta a vállát.

– Lehet.

– Ó! − Helen válla egy kicsit megereszkedett.

– Nem láttalak a bulin − jegyezte meg Con.

– Nem. Nem akartam egyedül menni.

A fiú mélyet sóhajtott.

– Ó, Helen, micsoda helyzet… a társadalom peremén élni, mint mi. Eltűrnek, de sosem fogadnak el igazán. Én minden erőmmel azon vagyok, hogy minél hamarabb elmenjek innen.

– Szerencsés vagy − felelte Helen, miközben a csizmasarkával a homokot túrta.

– Téged sem tart itt semmi.

– A félelem tart itt, Con.

– Igen, a félelem hatalmas erő. De ne feledd: a magány is erőt ad! Azzal töltheted az életed, hogy kívülről figyelsz másokat, és közben rengeteget tanulsz az emberi természetről.

– Eddig csak rosszat tanultam róla − felelte Helen keserűen.

– Ugyan, azért nem olyan rossz az élet! Ott van neked az a gyönyörű kúria meg körülötte a birtok. Rengeteg pénz, hogy megvalósítsd az álmaid. Tiéd az egész világ.

– Elcserélném az egészet egy kis népszerűségért. Meg Sorcha O’Donovan szépségéért.

Con elmosolyodott.

– Szerintem mindenki szeretne olyan szép lenni, mint ő. De vehetsz magadnak új ruhákat meg barátokat.

Helen felsóhajtott.

– Azt hiszem, igazad van.

– Na, én megyek − mondta Con, és felállt. − Randim van ott, a palotámban − mutatott a kunyhóra.

– Tényleg?

– Igen − felelte, és ujját a szájához emelte. − De ez titok. Viszlát, Helen!

Con közelebb lépett hozzá, és biztatóan a vállára tette a kezét. Helen szíve hevesebben kezdett verni, és leírhatatlan melegség áradt szét a testében.

– Tudod, hol találsz, ha beszélgetni szeretnél.

– Köszönöm, Con − nyögte ki Helen elcsukló hangon.

Figyelte, ahogy a fiú könnyedén átlép a sziklákon, és eltűnik a szeme elől.

Elgondolkodott azon, amit Con mondott. Bár egy rongyos semmirekellő hírében állt, Con okos fiú volt. Az elmúlt években csak néhány alkalommal beszélgettek, de azok mindig emlékezetesek voltak. Con volt az egyetlen, aki sohasem kezelte Helent üresfejű senkinek.

Ráadásul mintha minden találkozásukkor egyre jóképűbb lett volna.

Mivel nem volt más férfi, akiről Helen ábrándozhatott, Conról álmodozott. Talán egy kicsit szerelmes is volt belé − legalábbis így sejtette −, de jól tudta, hogy az érzés sohasem lesz kölcsönös.

Milyen férfi tudná valaha is szeretni őt?

Helen a füle köré tekerte a sálját, ahogy a szél kezdett csípőssé válni. Con az imént megfogalmazta azt, ami az utóbbi időben egyre gyakrabban motoszkált Helen fejében. Seamus O’Donovan biztosította róla, hogy hamarosan nagyon gazdag fiatal hölgy lesz belőle. Azt nem tudta pontosan, mekkora vagyont örököl, de bármikor megkérdezheti. Tisztában volt vele, hogy az ügyvédje ostobának tartja, és úgy véli, sosem lesz képes felfogni a pénzügyi helyzetét, vagy vállalni a birtok vezetésének felelősségét. Talán igaza volt. Helennek tényleg nehézséget okozott az iskola, valamiért képtelen volt értelmezni az írott szöveget, még ha a fejében világos is volt a jelentése. A számokkal azonban sosem volt gondja. Matematikából mindig is kiválóan teljesített.

Hamarosan nagy vagyont örököl… és ahogy Con is mondta, azzal megvásárolhatja a szabadulását. Oda mehet, ahová csak akar… bárhol újrakezdheti az életét. De hová menjen? Hiszen alig járt még Ballymore-on kívül. Vajon lenne bátorsága otthagyni a jelenlegi életét, amely nehéz ugyan, de legalább biztonságos és ismerős?

Helen a sötétedő horizontot kémlelte. Nem maradt ideje tovább töprengeni, haza kellett indulnia, mielőtt teljesen leszáll az est.

Felpattant Davy hátára, és ahogy végigügetett a parton, észrevette, hogy fény szűrődik ki Con kunyhójából. Amikor közelebb ért, nevetést hallott odabentről. Megállította a lovát, és figyelt. Con árnyéka jelent meg a kicsi, koszos ablakban, és hamarosan egy másik árnyék csatlakozott hozzá. A szájuk találkozott, csókolóztak.

Helen elpirult, szinte lángolt az arca a szégyentől, amiért leskelődött, de képtelen volt elfordítani a tekintetét. Végül kinyílt a kunyhó ajtaja, és egy karcsú alak lépett ki rajta, ám azonnal el is tűnt a dűnék között, még mielőtt Helen megláthatta volna, ki az.

Tovább figyelte a kunyhót, és hamarosan Con lépett ki az ajtaján. Egy gyufa sercenését hallotta, és a cigaretta vörös izzása egy pillanatra megvilágította a fiú arcát. Mostanra szinte teljes sötétség borult a tájra. Davy türelmetlenül fújtatott egyet.

Helen megfordította, és vágtára fogta a lovát.