Krasznahorkai László

Nem kérdez,
nem válaszol

(Huszonöt beszélgetés, ugyanarról)
– részlet –

Elektronikus kiadás

© Krasznahorkai László, 2012

A kötetben szereplő beszélgetések részben megegyeznek a publikált eredetivel, részben átdolgozott változatok, s azokon az interjúkon nyugszanak, amelyeket a megnevezett művészekkel és újságírókkal folytattam 1990 és 2011 között. Köszönet munkájukért.

(K. L.)

A szobában minden
változatlan
Martinovics Tiborral

Úgy üljünk le, hogy senki más ne hallja a beszélgetést – mondta, és ennek megfelelően kerestünk egy alkalmas szobát, amelynek azonban állandóan apró résnyire kinyíló ajtaját, hogy teljes legyen a nyugalom, később egy szerszámos ládával torlaszolta el. Krasznahorkai László korunk meghatározó írója, számos nyelvre lefordított, kultikus szerző.

Évekkel ezelőtt láttam egy filmet Önről, ami alapvető élményemmé vált. Ült egy nagy fekete zongora előtt, és azt taglalta, hogy egy betegség következtében nem tudta a bal kezét használni, így aztán csak jobb kezével volt képes zongorázni, de ennek ellenére muszáj volt újra és újra eljátszania egy bizonyos dallamot. A zene, a zongorajátéka tökéletes folytatása volt a Krasznahorkai-mondatoknak. Megdöbbentő volt a hatás.

Az említett zene Mészöly Miklósnak készült. Amikor már nagyon beteg volt, és nem tudott olvasni, viszont a rádiót szerette, úgy döntöttem, nem felolvasom, hanem elmesélem neki akkor írt friss könyvemet, a Háború és háborút, hogy a szeretetemet kifejezzem iránta a bajban. Ötórányi anyagot vettünk fel,‍¹ amit le is játszott – ami engem illet: neki – a rádió, ehhez zongoráztam fel azt a dallamot. Amúgy a zene, ahogy mondani szokás, központi szerepet játszik az életemben. Sok évig tanultam klasszikus zenét, majd egyebek mellett klasszikus dzsesszel foglalkoztam. Itt Thelonious Monk volt a legnagyobb hatással rám, akit pontosan lejátszani képtelenség, emiatt a játéka egyfajta szabadságot adott nekem. Ez volt az egyik irány. A másik a beat. A zenekaromban egy nagyszerű dobos bluesimprovizációi tanítottak meg engem ebben a műfajban zongorázni, nagyon sokat köszönhetek neki.‍² A professzionális muzsikuslét nem tartott sokáig, de privát zenélés nélkül azóta sem tudom elképzelni a napjaimat. Mivel a zongorámat nem tudom magammal cipelni folyton, az évtizedek során mozgékonyabb hangszerekkel vettem körbe magam. Alapvetően azon múlik a dolog, hogy vagyok valahol, hallok egy számomra ellenállhatatlan új zenét, és akkor nincs mit tenni, vennem kell egy ehhez szükséges hangszert. Hol a krétai lírával, hol a kínai erhuval, hol a japán shóval jártam így. Felsorolhatatlan az egész, soha nincs vége, folyton újabb hangszereken tanulok – de magamnak játszom, ahogy magamnak veszem a levegőt is.

Továbbmennék, a megszólalásának védjegyévé vált hosszú mondatoknak az irodalomban ritkán tapasztalt, rendkívül erős viszonyuk van a zenével.

Elementáris kapcsolódási pontok vannak. A zenének és a nyelvnek a mélyben közös intenzitása van, tulajdonképp azt nehéz megértenem, ha nincs meg egy nyelvhasználatban ez a közösség.

Egyik könyve, Az utolsó farkas egyetlen, 69 oldalas mondatból áll, ráadásul a történet nem lezárt, arra ösztönzi az olvasót, hogy újra és újra továbbgondolja azt. Miért tette ki a pontot?

Amikor befejeződik egy gondolat, egy sors, akkor a pontot ki kell tenni. Ez a dolgok rendje. Az utolsó farkas főhőse története végén csapdába kerül. Beindul egy körkörösség az életében, állandóan visszatér ugyanoda, megpróbálja értelmezni, mi történt vele, de nem megy, mert érzelmekre volna szüksége ehhez, érzelmei viszont nincsenek. Története felmondja a szolgálatot, a sorsa véget ér. Ez a pont helye. A pont istenítélet.

Nincs arra esély, hogy ez a komoly ember, ez az évek óta írásképtelen, egy berlini kocsmában ücsörgő német filozófus előkaparja az érzelmeit?

Nincs. Ez egy komoly ember, aki eljutott a gondolkodásban arra a pontra, ahol a gondolkodás felszámolja az érzelmeket. Az utolsó farkas lelövésének története nem kimozdítja őt addigi sötét és kilátástalan életéből, hanem megzavarja ott. Nincs esélye arra sem, hogy mások érzelmei az ő egykori emlékeit felidézzék. Amire viszont van esély, az az olvasó esélye, hogy ő az olvasott történettől megrendül – annyira, hogy még a főhősnek ezt a érzelemtől elhagyatottságát is részvéttel tudja figyelni.

Ez a könyv számomra minden korábbi írásánál határozottabban teszi fel a kérdést: mi van a halál után?

Talán mert maga még nagyon fiatal, s a halált nagy messzeségben tudja. Aki eljut a halál közelébe, annak már csak a félelemhez van köze, az már nem tud azzal foglalkozni, utána mi lesz. Nem mondhatjuk, hogy semmi nem lesz utána, és ezt ez a könyv sem mondja, erről ez a könyv legfeljebb csak annyiban beszél, hogy hallgat róla. Viszont az egész történet a halál felől van írva. Abból a pontból, amelyben megjelenik a visszavonhatatlan. Súlyt magától értetődően az ad a hős sorsának, hogy e visszavonhatatlanság már megjelent története horizontján, hogy közel van hozzá, akár felveszi gondolatai közé, akár nem. Az, hogy mi lesz utána, az már nem az ő története.

Inoue Kazuyuki japán művész, akit mesterének tart, azt mondta: abba kell hagynia az írást. Mit lehet kezdeni ezzel a kinyilatkoztatással?

Ő egy szent ember, aki azonban nem az „életem mestere”, hanem az életem azon szakaszának, amelyet Kyotóban töltöttem. Valóban ezt az ítéletet kaptam tőle, azt mondta: olyan erős függésben vagyok a nyelvtől, a szavaktól, hogy az írás elhagyása nélkül nem szabadulhatok meg a saját szellemi gondjaimtól. Segíteni akart, megszüntetni a függésemet. Azt válaszoltam neki, hogy nem. Hogy nem hagyom abba az írást. Vagyis nem értettem meg. Ő a hitben él, én a hitben kételkedem. Neki a hit bizonyosság, nálam a hit a gyanú tárgya.

Többször írt már arról, hogy az egyetlen, tökéletes mondatot keresi, amihez, hajlamos vagyok úgy gondolni, éppen a delejes hatású, spirális erejű hosszú mondatai vezethetnek el. De létezik‑e a tökéletes mondat?

Létezik. De még senki nem érte el. Sőt, számomra nem is úgy áll, hogy maga a mondat lenne a tökéletes, hanem hogy a tökéletes egy mondatba van belerejtve. A kérdés, hogy melyik ez a mondat. Törekszem tehát. De nem azért törekszem, hogy megtaláljam, hogy legyen ilyen mondat, és nem is azért, hogy azt én írjam le, hanem mert egyfajta törtségben, folyamatos akadálypályán élek, a szabdaltság, a töredezettség, a félreértések, a tévelygések között, és ezt nem lehet másképp, mint a remény árnyéka alatt, ahol a remény azt jelenti: a tökéletes, az van. Iszonyú erővel sugárzik a messzeségből.

Az utolsó farkasban azt írja, a nyelv, az írás a gondolatok szennyese, ami nem vezet sehová.

Ó, de ez nem az én ítéletem, hanem a főhősé Az utolsó farkasból, akinek épp azért ez és nem más a sorsa, mert ilyeneket gondol.

„Mindaz, aminek az ábrázolására törekszem, az egyre inkább elfut, mint a hab.”‍³ Ezt viszont már Ön mondta. Azzal a gondolattal sem tud azonosulni, hogy a nyelv által – hiába minden gondosság és figyelem – az eredeti közlendő mégiscsak mindenképp torzul?

Nem a nyelv által torzul, hanem általam, aki még nem használja helyesen a nyelvet, csak törekszik rá. Az idézett mondattal még mindig ez a helyzet, ma is így érzem: megragadom, és a semmit ragadom meg. De az a távoli sugárzó valóság, a tökéletesé, amelynek létében biztos vagyok, az inspirál arra, hogy újra és újra nekiálljak. Egy metafizikai módszerről van szó, aminek nekifutok újra és újra, ahol nem kérdések és nem válaszok vannak. A dolgok lényege, ha lehet egyáltalán így fogalmazni, biztosan nem a kérdés és a válasz formáiban megragadható.

Írásai véleményem szerint irodalmon túli megnyilatkozások. Nem regényt és elbeszélést ír, hanem kinyilatkoztat, egyfajta profetikus hangot üt meg, szövegei egy építményt alkotnak, amelynek elemeit, mint egy Thomas Bernhard‑i hős, már-már rögeszmésen rakosgatja helyükre. Mégis, a kritika mintha erről nem akarna tudomást venni, és az alkotásait pusztán irodalmi szempontok alapján ítéli meg.

Mélyen egyetértek. A működésem eltér az általam különben csodált írókétól, az én célom nem az, hogy könyvet írjak. Nem a könyvírás vágyából indul, és nem egy könyv megírásában ér véget. A nyelvet használom, író vagyok szociális értelemben, de nem az lényegem szerint, mert lényegem szerint mással foglalkozom. Van egy irodalom előtti tartomány, és van egy irodalom utáni, ezekben zajlik az életem, ott zajlanak a drámáim, amelyek aztán egy véletlen folytán nem a zenében, nem a magfizikában, nem is egy jól legyalult deszkában, hanem egy mondatban igyekeznek manifesztálódni. Működésemben nagy szerepe van a szakrálisnak. Az én szememben nincs hétköznapi és nincs normális, nincs lényegtelen és jelentéktelen, ezek az elválasztások, elosztások, rangsorolások az én szememben félreértések miatt alakulnak ki. Egységként tudok az ember által felfogható létre nézni, és arról igyekszem beszélni írásaimban, hogy őszintén nem értem ezt az egységet. Látom, hogy mérhetetlen, látom, hogy iszonytatóan bonyolult, igyekszem megragadni, nem sikerül. És azt gondolom, az olvasóim értik, mire gondolok. Ők azok, akiknek nem a vidám fiúkra van szükségük, hanem egyfajta képviseletre, hogy képviselje valaki az ügyüket a létezésben. Az én életemben is vannak ilyen személyek, akiknek a megnyilatkozásai mindig, örökre fontosak maradnak nekem. Rábíztam magam Pilinszky Jánosra, József Attilára vagy akár Berzsenyi Dánielre, rábíztam magam Dantéra, Dosztojevszkijre, Kafkára és és és, még tényleg hosszan sorolhatnám a neveket.

Pár éve azt írta,‍⁴ hogy egy rövid időre kiment a szobájából, onnan, ahol évtizedek óta ül a félhomályban, a fiókjában pedig ott lapul egy töltött revolver. Kiment sétálni egy kis időre, teljesen elvakította a fény, de közben egy pillanatra sem feledte a szobát a revolverrel. Milyen most a szoba?

Minden a helyén. Nincs semmi változás. Minden változatlan, megvan a félhomály, a fény, odakint, mert az kívülről szűrődik be, ha egyáltalán beszűrődik. Se nem derűsebbek, se nem reményvesztettebbek a dolgok. A helyemen vagyok. Persze, a revolvert néha olajoznom kell, hisz egyszer majd el kell sütni.

[2011]

Jegyzetek

Vonuljanak a föld alá!

Aponyi Noémivel és Weiner Sennyey Tiborral

Bölcső, 2003. március (11. sz.), 21–23. A szegedi egyetemi lapban megjelent szöveg rövidített, javított változata. Kötetben: Krasznahorkai beszélgetések. (Szerk., jegyzetek, előszó: Hafner Zoltán.) Széphalom Könyvműhely, Bp. 2003. 92–97.

Az ellenállás melankóliája
című regény forrásainál

Jacek Dobrowolskival

Az Odra 2007. novemberi számában megjelent interjú átdolgozott változata. (A beszélgetésre Szentendrén került sor, 2006. november 4-én.) Magyarul, Pálfalvi Lajos fordításában: Jelenkor, 2008. április, 4. sz. 385–391.

A szobában minden változatlan

Martinovics Tiborral

Veszprémi Napló, 2011. április 9., 13.

1. Ötórányi anyagot vettünk fel: A rádióműsor adatai: „A mennyország szomorú.” Krasznahorkai László Háború és háború című regénye – ahogy a szerző 1999. szeptember harmadik hetében elmesélte Szőke Csillának a Magyar Rádió Részvénytársaság 1-es stúdiójában. 5 részben, 2000. január 17–21. között. Szerk.: Varga Viktor. Rendező: Magos György.

2. A zenekaromban…: A gyulai Flamingó zenekarnak volt az író gimnazistaként a zongoristája. – Lásd még Béla Ottó: Flamingó. Békés megyei Népújság, 1969. május 10., 105. sz. 6.

3. „Mindaz, aminek az ábrázolására…”: lásd Nagy Gabriella interjúját, 111.

4. Pár éve azt írta…: lásd Rádai Eszter interjúját, 112.

A Bibliának is rossz a marketingje

Dömötör Ágnessel

Origo – Kötve-fűzve, 2011. április 25. Az interjú átdolgozott változata.

Minden iszonyatos állagmegőrzés

Szepesi Dórával

Bárka, 2009. 1. sz. (január–február), 73–78.

Az Akropolisz napszemüvegben

Szirák Péterrel

A Debreceni Egyetemen 2009. május 5-én lezajlott beszélgetés átdolgozott változata. Nyomtatásban itt jelenik meg először.

Milyen alapon vennék fel távolságot, amikor írok?

Förköli Gáborral

Az Eötvös Collegiumban 2010. október 4-én lezajlott beszélgetés átdolgozott változata. Nyomtatásban itt jelenik meg először.

A következő pillanat reménye

Hafner Zoltánnal

A beszélgetésre Tarr Béla közreműködésével, a Sátántangó szegedi filmbemutatóját követően került sor a szegedi Móra Kollégiumban, 1994. december 9-én. A hangfelvétel ennek rövidített és átszerkesztett változata. Kötetben: Krasznahorkai beszélgetések. Bp. 2003. 43–49.

Az író és a rendező két közös interjút adott a filmmel kapcsolatban: Vágvölgyi B. András: „Tangó pusztulásra.” Magyar Narancs, 1994. február 10., 6. sz. 30–31.; Vasák Benedek Balázs: „Rituális történet ez…”. Film-Hírek, 1994. április, 14. sz. 34–35.

Szelek, kövek, növények, kozmikus tér

Nagy Gabriellával

A beszélgetésre Pulán, a Művészetek Völgye Fesztivál keretében került sor, 2003. augusztus 1-jén. Első megjelenés: Krasznahorkai beszélgetések. Bp. 2003. 112–119.

„Lementem egy félórára”

Rádai Eszterrel

Beszélő, 2003. július–augusztus, 7–8. sz. 144–152. A folyóiratban megjelent beszélgetés átdolgozott változata. Kötetben: Krasznahorkai beszélgetések. 98–111.

„Nincs már sehol semmi”

Keresztury Tiborral és Székely Judittal

A beszélgetés 2002 októberében, Pilisszentlászlón készült. A litera.hu internetes irodalmi folyóiratban megjelent (fényképekkel illusztrált) interjú rövidített változata. (Később a folyóirat Fórum című rovata az olvasói hozzászólásokat is közölte.) Kötetben: Krasznahorkai beszélgetések. 82–91.

Ebben a világban semmi sincs a helyén

Varga Lajos Mártonnal

Népszabadság, 2002. december 21., 297. sz. Hétvége c. melléklet, 29. („A világban semmi sincs a helyén” címmel.) Kötetben: Krasznahorkai beszélgetések. 6–81.

A szerelem globális hiánya

Bihari Lászlóval

Magyar Hírlap, 1999. június 5., 129. sz. 13. Kötetben: Krasznahorkai beszélgetések. 50–55.

Nem lehet megúszni

Keresztury Tiborral

Alföld, 1990. január, 1. sz. 32–41. Kötetben: Keresztury Tibor: Félterpeszben. Arcképek az újabb magyar irodalomból. Magvető, Bp. 1991. 113–129.; Krasznahorkai beszélgetések. 7–21.

Balassa Péter: „A csapda koreográfiája.” Jelenkor, 1986. február, 2. sz. 177–184. Kötetben: B. P.: A látvány és a szavak. Magvető, Bp. 1987. 182–200.; ill. Uő. Átkelés II. Lélekkertészet. (Szerk.: Vári György.) Balassi, Bp. 2009. 165–179. (Balassa közvetlenül a regény megjelenése után is írt egy rövid méltatást a regényről: „Bemutatjuk Krasznahorkai Lászlót.” Könyvvilág, 1985. május, 5. sz. 9.)

Radnóti Sándor: „Megalázottak és megszomorítottak. Krasznahorkai László Sátántangó című regényéről és irodalmi környezetéről.” Életünk, 1985. augusztus, 8. sz. 753–768. Kötetben: R. S.: Mi az, hogy beszélgetés? Magvető, Bp. 1988. 273–300.

Alexa Károly: „The Waste Land – Magyarország. Krasznahorkai László epikája.” Alföld, 1987. szeptember, 9. sz. 70–80. Kötetben: A. K.: Eleitől fogva: esszék, kritikák. Kortárs, Bp. 197–208. (Alexa a regényről külön cikket is írt korábban: „Krasznahorkai László: Sátántangó.” Négy Évszak, 1985. október, 10. sz. 51.)

A három hivatkozott tanulmány megjelent a Keresztury Tibor által szerkesztett Krasznahorkai olvasókönyvben is.

Domokos Mátyás említett tanulmánya: „Kiszabott parcellán. Krasznahorkai László: Sátántangó.” Kortárs, 1985. december, 12. sz. 155–157. Kötetben: D. M.: Átkelés, áttűnés. Szépirodalmi, Bp. 1987. 321–326.

Nekem mindenki magyar

Peer Krisztiánnal

Új KönyvPiac, 1999. június-július, 6–7. sz. 14. Kötetben: Krasznahorkai beszélgetések. Bp. 2003. 56–60.

A CD-ROM adatai: Háború és háború. A teljes történet. Magvető, Bp. 2000. CD-ROM alkotócsoport: Krasznahorkai László, Hafner Zoltán, Juhász Balázs. A videófelvételeket készítette: Fehér György, Víg Mihály. (A CD-ROM – szintén a Magvető Kiadónál – németül is megjelent.)

Én Romániának hívom

Balázs Imre Józseffel

A kolozsvári Korunk Akadémián 2010 októberében elhangzott beszélgetés átdolgozott változata. Megjelent Arról, ami elfogadhatatlan címmel: Helikon [Kolozsvár], 2011. január, 1. sz. 2–3.

Null Moral

Gregor Dotzauerral

A Die Zeit 1993. március 12-ei számában megjelent interjú átdolgozott változata. Magyarul itt jelenik meg először, az író fordításában.

Zágrábi kérdések

Neven Svilarral

A Vjesnik számára 2010 őszén készült interjú rövidített változata. Magyarul itt jelenik meg először.

Az ember elfelejtette a világot

Eve-Marie Kallennel

A beszélgetésre 2001. február 20-án került sor Budapesten. Folyó-iratbeli címe: „A film valami gyökeresen más, mint az irodalom”. Marie Kallen Krasznahorkai Lászlóval beszélget. Magyar Lettre Internationale, 2001–2002. tél [2002. február]. 30–31. Kötetben: Krasznahorkai beszélgetések. 70–75.

A megbízás a Gonoszra szól

Eötvös Péterrel

A Max Josephben, a Bayerische Staatsoper magazinjában 2010 tavaszán megjelent interjú eredeti változata. Magyarul: Élet és Irodalom, 2010. április 16., 15. sz. 8.

Univerzális cirkuszi sátor

Jérôme Goude-dal

Le Matricule des Anges (Montpellier), 2011. június, 24. sz. 32–34. Az interjú átdolgozott változata. Magyarul itt jelenik meg először. Fordította Bende József.

Minden győzelem szomorú

Klaus Dermutzcal

Az interjú a Süddeutsche Zeitung felkérésére 2010 tavaszán készült. Magyarul, Ujlaki Tibor fordításában: Vigilia, 2010. május, 5. sz. 340–345.

Melankolikus ellenállás

Teresa Wegrzynnel

A genfi Le Courrier 2010. december 11-ei számában megjelent interjú átdolgozott változata. Magyarul itt jelenik meg először. Fordította Bende József.

Galambos rombolás

Dr. Galambos Imrével

A beszélgetés a jelen kötet számára készült, 2011. április–június között, chaten, e-mailben és telefonon, Párizs, illetve Berlin és Pilisszentlászló között.

Lesz, ami lesz

Ion Grigorescuval

A Közép-Európai Egyetemen (CEU) 2004. december 2-án lezajlott beszélgetés eredeti változata. Megjelent: 2000, 2005. június, 6. sz. 66–72. (Szilágyi Lenke fotóival.) Grigorescuval kapcsolatban lásd még az Odakint valami ég c. esszét (Népszabadság, 2004. dec. 24., 300. sz. Karácsony c. melléklet, 15.) és ennek átdolgozott változatát a Seiobo járt odalent c. kötetben.

Tartalom

Vonuljanak a föld alá!
Aponyi Noémivel és Weiner Sennyey Tiborral

Az ellenállás melankóliája című regény forrásainál
Jacek Dobrowolskival

A szobában minden változatlan
Martinovics Tiborral

A Bibliának is rossz a marketingje
Dömötör Ágnessel

Minden iszonyatos állagmegőrzés
Szepesi Dórával

Az Akropolisz napszemüvegben
Szirák Péterrel

Milyen alapon vennék fel távolságot, amikor írok?
Förköli Gáborral

A következő pillanat reménye
Hafner Zoltánnal

Szelek, kövek, növények, kozmikus tér
Nagy Gabriellával

Lementem egy félórára
Rádai Eszterrel

Nincs már sehol semmi
Keresztury Tiborral és Székely Judittal

Ebben a világban semmi nincs a helyén
Varga Lajos Mártonnal

A szerelem globális hiánya
Bihari Lászlóval

Nem lehet megúszni
Keresztury Tiborral

Nekem mindenki magyar
Peer Krisztiánnal

Én Romániának hívom
Balázs Imre Józseffel

Null Moral
Gregor Dotzauerral

Zágrábi kérdések
Neven Svilarral

Az ember elfelejtette a világot
Eva-Marie Kallennel

A megbízás a Gonoszra szól
Eötvös Péterrel

Univerzális cirkuszi sátor
Jérôme Goude-dal

Minden győzelem szomorú
Klaus Dermutzcal

Melankolikus ellenállás
Teresa Wegrzynnel

Galambos rombolás
Dr. Galambos Imrével

Lesz, ami lesz
Ion Grigorescuval

Jegyzetek (Hafner Zoltán)

Névmutató

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Korrektor Kelemen Emese
A borító Szilágyi Lenke fotójának
felhasználásával készült
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 143 013 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL