Elliott Rose

CHASING
the
WILD

HATÁROK
NÉLKÜL

Kossuth Kiadó

Tartalom

A szerző előszava

Lejátszási lista

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

A belevaló olvasónak, aki készen áll,

és szeretné, ha úgy elkapnák a hátsó ülésen,

hogy még a nevét is elfelejtse…

Colt apucinak van egy helye a kocsijában – csak neked.

A szerző előszava

Kedves Olvasó!

Üdvözöllek Crimson Ridge-ben!

Azok számára, akik szeretnének mit sem sejtve csak úgy belevágni ebbe a könyvbe: kérem, tartsátok szem előtt, hogy ez a tabukat törő romantikus mű a képzelet szüleménye.

Kérlek, ezt vedd figyelembe, ha vannak érzékeny pontjaid, vagy olyan tartalmak, amiket igyekszel kerülni.

Ez a történet tartalmazhat olyan témákat és elemeket, amelyek miatt érdemes lehet megfontolnod, tovább olvasod-e.

A KÖNYV TÖBBEK KÖZÖTT AZ ALÁBBIAKAT TARTALMAZZA: Szülők/nagyapa halála (visszaemlékezésben); öngyilkosság (visszaemlékezésben); vér; vadászat; fegyverek; sérült állatok; állatok veszélyeztetése; mentális egészséggel kapcsolatos beszélgetések egy pánikrohamot is beleértve (teljes leírással); elhanyagoló szülők (visszaemlékezésben); demencia (visszaemlékezésben); nem kívánt terhesség (visszaemlékezésben); drogfüggőség (visszaemlékezésben); beszélgetés a bedrogozásról/szexuális erőszakról (visszaemlékezésként, de a jelenben is utalva rá) és explicit szexjelenetek (beleértve a teherbe ejtés fétisét terhesség nélkül és ondóval kapcsolatos szexuális játékokat).

Lejátszási lista

Home • Good Neighbours

LEVII’S JEANS • Beyoncé, Post Malone

Thinkin’ Bout Me • Morgan Wallen

older • Isabel LaRosa

Just Breathe • Pearl Jam

My Hero • Foo Fighters

Too Sweet • Hozier

If She Wants a Cowboy • Zach Bryan

Daytime Friends Nighttime Lovers • The Nashville Sound

The Kind of Love We Make • Luke Combs

I’m On Fire • Bruce Springsteen

Sundown • Gordon Lightfoot

Run On • Jamie Bower, King Sugar

Wild as Her • Corey Kent

Too Good to be True • Kacey Musgraves

Daylight Savings • Kidd G

Fearless – The Echo • Jackson Dean

Tennessee Whiskey • Chris Stapleton

Throw Your Arms Around Me • Eddie Vedder, Neil Finn

Black Dog • Led Zeppelin

Everlong (Acoustic) • Foo Fighters

Empty Heart Shaped Box • Benson Boone

Girl from the North Country • Bob Dylan, Johnny Cash

NFWMB • Hozier

Like a Stone • Audioslave

Wildest Dreams (Taylor’s Version) • Taylor Swift

Beautiful Girls • INXS

1. fejezet

Layla

Egyből hangposta. Megint.

Dühösen fújom ki a levegőt, és a kormánynak támasztom a homlokomat.

Az ég szerelmére, hogy az a tuskó exem nem képes legalább egyszer ebben a rohadt életben felvenni azt az átkozott telefont.

A fejemet továbbra is a tűzforró műanyagon tartva, fogom a telefont, és ötödször is hívom. Szorosan lehunyom a szemem, mert már előre tudom, mi lesz, valamiért mégis kitartok. Még csak ki sem csörög, egyből a hangpostájára kapcsol.

Vagy elveszítette a telefonját, vagy elveszítette a töltőjét, vagy ő maga veszett el egy üveg alján.

Lehet, hogy mind egyszerre.

Kayce Wilder csupa kék szem, gödröcske és cowboyos vonzerő volt – egészen addig, amíg már nem.

Hálát adok az összes istenverte csillagnak az égen, hogy csak egy hat hónapos kaland volt. Mire felmerülhetett volna, hogy komolyan járni kezdünk, a kapcsolatunk – ha lehetett egyáltalán annak nevezni a szitut – már véget is ért.

Bár sosem találtam az arcát másvalaki mellei közé temetve, azért gyanakodtam. Kayce nem szándékosan gonosz, bántó vagy bántalmazó. Igazából ő az a fajta jókedvű részeg, aki képes bárhol kidőlni, de ez az ő baja. Egy semmirekellő piás, aki a jóképűsége segítségével evickél át az életen, miközben kedd délután háromkor is képes leinni magát az eszméletlenségig.

A rodeós tehetsége meg a nagy álmok, amikkel a találkozásunk estéjén elkápráztatott, egyenesen nevetségesek a valósághoz képest, amilyen Kayce. Amikor végre találkoztam a dekoratív álca mögött megbújó, ijedt kisfiúval, rájöttem, hogy elvesztegetett idővé silányította magát.

Jegyezzük fel ezt a tapasztalatot úgy, mint a legnagyobb ajándékot, amit életemben kaptam. Megkönnyebbülés, hogy csak hat hónapot adtam neki az életemből, és nem hat évet.

Vagy valami még rosszabbat.

Megborzongok, pedig izzadság csorog végig a gerincemen a fülledt hőségben.

Elképzelem, mi lett volna, ha véletlenül teherbe esem egy ilyen pasitól.

Rémálom.

Pedig, ha valami, akkor ez volt a kapcsolatunk alapja. Mármint a szex. Igaz, ez se volt valami hűha, milyen, értitek. Okés volt, és én is okés voltam, és ez valamiért elégnek tűnt ahhoz, hogy elviseljem az átlagos minőségű kamatyolást. Most, hogy belegondolok, nem is nagyon beszélgettünk.

A kocsmákban ledolgozott órák után, meg hogy a tanulás mellett annyi túlórát vállaltam, amennyit csak tudtam, nem maradt sok időm a randizásra meg a lazulásra. Amikor mégis sikerült időt szakítani rá, jólesett vele ágyba bújni. Kayce jó időtöltésnek bizonyult. Megnevettetett. És nekem, aki nagyon szerettem volna megfeledkezni a nevetés hiányát okozó nehézségeimről, nem kellett más, csak egy pillantás a pimasz, kék szemével, és máris beadtam a derekamat. Közben meg persze fogadkoztam magamban, hogy reggel majd megmondom neki, szedje össze magát, például vigye ki a szemetet, vagy mosogasson el maga után.

Istenem, annyira boldog vagyok, hogy már nem egy mosogatónyi koszos edényre kell hazamennem!

De találjátok ki, ki az a balek, aki egy tikkasztóan forró kocsiban ül, a hátsó ülésen egy rakás kacatokkal teli dobozzal, amiket ő hagyott nálam?

Kayce éppen két lakóhely között volt, úgyhogy én ostoba módon megengedtem neki, hogy nálam tároljon néhány dolgot, amíg új helyet talál. Az elmúlt pár hónapban a cuccai a szekrényben porosodtak, amíg nem végeztem az állatorvosi gyakornoki helyemen, most viszont vár a következő munkám egy másik városban, és tényleg el kell vágnom minden köteléket, ami ehhez a sráchoz fűz, végleg.

Amikor nem válaszolt a hívásaimra, az e-mailjeimre és az Instagram-üzeneteimre, az első, zsigeri reakcióm az volt, hogy kivágok mindent a lakásom mögötti kukába. Hülye, haszontalan nyomorék. De átkutattam a dobozokat, és gyerekkori fotóalbumokat találtam, iskolai díjakat meg cuki szalagokat junior lovas rendezvényekről. Mindenféle holmit azokból az időkből, amikor a Közép-Nyugaton élt az anyjával.

Amennyire tudom, az anyja pocsék szülő volt, és én aztán tisztában vagyok azzal, hogy az milyen. Valami mégis azt súgja, eljöhet még az a pillanat az életében, amikor fontosak lesznek neki ezek az emlékek. Kayce életének mostani legnagyobb szerelme palackozva kapható, ám valamikor később talán megbánja, hogy nem vigyázott ezekre a holmikra.

Még ha most nem is tudja értékelni őket.

A homlokomat ütögetem a telefonnal. Gondolkodj. A fenébe!

Csak a címe van meg egy darab papírra lefirkantva, amit még ezer éve adott, valamikor akkortájt, amikor eldöntöttük, külön utakon folytatjuk. Azt sem tudom, hogy még ez-e a címe egyáltalán, ebben az isten háta mögötti montanai városkában. Kayce még nálam is nagyobb vándormadár, ami nem kis szó. Egy dolog azonban biztos, hogy itt van valahol ebben a hangulatos hegyi városkában.

Lehúzódtam az út szélére.

Crimson Ridge nagyjából útba esik az új gyakorlati helyem felé, és micsoda meglepetés, megint Layla Birch vagyok, a jó kislány és balek, aki beugrik, hogy tegyen egy szívességet az exének, mert nagyjából útba esik.

Ő is tudja, hogy nem állok jól anyagilag – mindig ez van –, amíg kezdeni nem tudok a következő gyakorlati helyemen, de ezt a tank benzint mindenképpen ki kell fizetnem. Szükségem lesz rá, hogy eljussak a következő városig, ahol hétfőn fogok munkába állni.

Szóval, miközben itt ülök és izzadok, mint egy ló, és rézvörös fürtjeim teljesen elszöszösödnek, nem tudom nem észrevenni körülöttem a ráérős nyári délutánt. De mintha én nem is lennék része a hozzám hasonló fiatal nők világának. Figyelem a szemben lévő parkban aprócska sortban és bikinifelsőben heverésző lányokat. A hűvös fűben könyökölve hasalnak, kuncognak, és a kezük mögé rejtik a nevetésüket. Mind a széles főutcán parádézó cowboyokat vetkőztetik a szemükkel, ahogy leparkolnak és kiugranak a pick-upjaikból.

Az ilyen napokon ezerévesnek érzem magam, nem huszonötnek.

Újra előveszem a telefonomat, frissítem az értesítéseket, hátha valami véletlen folytán Kayce válaszolt egy e-mailemre vagy üzenetemre az elmúlt két percben. Egy egyszerű választ szeretnék, hogy tudjam, itt lesz a városban, és találkozunk, ahogy kértem.

A fenébe! Még mindig semmi.

A szám belsejét rágcsálva turkálok a táskámban, a címét keresem. Remélem, hogy nem kopott le a céduláról, vagy szakadt el valahogy a papír. A sárga cetli kicsit megfakult, le kell söpörnöm róla némi morzsát, és gyűröttebb, mint legutóbb, azonban szerencsére olvasható.

Kayce macskakaparással, kék tollal firkantotta le: 3488, Ördög-csúcs út, Crimson Ridge.

Úgy hangzik, mint valami darabolós horror helyszíne, amiben a lányt egy overallba öltözött, hokimaszkos fazon kergeti az erdőn át egy láncfűrésszel.

Szóval kénytelen leszek felkocsikázni a hegylakók területére, mert az hétszentség, hogy nem megyek el innen, amíg ezek a dobozok nálam vannak. Az sem érdekel, ha a verandájára kell halmoznom őket, hogy megtalálja, amikor visszaér a piálásból.

– A picsába az egésszel! – káromkodok hangosan, és sebességbe teszem a kocsit. Alig van forgalom, úgyhogy felkanyarodok az útra, hogy megkeressem a benzinkutat, ami mellett korábban eljöttem. Azért ez a kisvárosi hangulat eléggé cuki, és kicsit azt kívánom, bárcsak egy ilyen helyen találnék munkát, miután végzek, és meglesz a képesítésem. Magas fák sorakoznak a hosszú, egyenes utca közepén, a széles út két oldalán pedig takaros kis boltok, fából készült, viktoriánus homlokzattal.

Olyan Stars Hollow-hangulata van a helynek, a Szívek szállodájából. Itt biztos rendszeresen tartanak olyan közösségi összejöveteleket, mint a töktermelők évenkénti versenye, az őszi almaborfesztivál, a nyári táncos mulatságok a csillagos éjszakai égbolt alatt, ahol a párocskák élő zenére lassúznak a fényfüzérek ragyogásában.

Feltűnik a nagy, piros-fehér „Crimson Ridge benzinkút” felirat. Kis autóm olyan, mint egy pici hangya a cowboyokra méretezett Chevy kombik és pick-upok között. A kút mellé parkolok, és a kocsiból kiszállva egyenként fejtem le a combjaimat az ülésről. Pfuj. A pólóm hátul a derekamra tapad, és diszkréten meg kell igazítanom a farmersortomat, mert combtőnél bevág.

Ez az a fajta, pillanatok alatt átszelhető kisváros, ahol még mindig megengedik, hogy az ember előbb tankoljon, és csak aztán fizessen. Aranyos.

Amíg telik a tank, kihasználom a lehetőséget, hogy rendbe szedjem a hajamat. Kiveszem a hajgumit, megrázom világos, rezes fürtjeimet, aztán laza kontyba kötöm a fejem tetején. Bőven túl meleg van ahhoz, hogy leengedve viseljem. Persze a fehér pólómmal és a kopott, rövidre vágott farmeremmel remekül mutatna szépen belőve, a vállamra omolva, de ma dolgom van, és senkit sem akarok lenyűgözni a megjelenésemmel. Főleg nem Kaycet, már ha sikerül egyáltalán levadásznom azt a rohadékot.

Egy lenyűgöző fekete pick-up fordul be a hátam mögött. Az az igazán hatalmas fajta Dodge. Fényes, mint egy versenyló, bivalyerős és brutálisan hatalmas. Eltörpül mellette a kis, városi Hondám, ahogy beáll a kút másik oldalára. Arra gondolok, milyen dögösek tudnak lenni az ilyen pick-upos pasasok, már csak az autójuknak köszönhetően.

A kocsiablak tükröződésében próbálom diszkréten lecsekkolni, mennyire kócos a hajam, ami nevetséges, mivel csak annyi a dolgom itt, hogy megtankoljak, kipakoljam ezeket az átkozott dobozokat, aztán már húzok is ebből a városból. Azért lopva csak odapillantok a mellettem álló járműre. A túloldalon kinyílik az ajtó, egy fekete cowboykalap karimáját látom, és egy kevés kócos, sötét hajfürtöt.

A pumpa egy nagy kattanással hirtelen megáll, és ez visszaránt a valóságba még mielőtt rendesen megnézhetném a pasit. Gyorsan visszateszem a pisztolyt a helyére.

Jesszusom, Layla, szedd össze magad!

Mielőtt bemennék, rápillantok a számlapra, hogy ellenőrizzem az összeget. Naná, hogy nem működik – hát persze, mennyire rohadtul tipikus! –, de nagyjából tudom, mennyibe kerül egy tele tank. Az a nyolcvankilenc dollár a bankszámlámon bőven fedezni fogja, sőt még némi zacskós rament is vacsorára, amivel kihúzom a következő fizetésig.

Fémes csilingelés kíséretében benyomom a nehéz vasajtót. Megcsap egy ventilátor röpke fuvallata, de csak forró levegőt fúj az arcomba, kellemetlen üdvözlésként. A padlóra nagyon ráférne egy felmosás, az egész helyből a benzin és a zsír szagának visszataszító keveréke árad.

A pult mögött egy bulldogképű férfi foltos atlétában a pénztárgépbe pötyög, ahogy feléje sétálok.

– Csak a benzin lesz? – kérdezi mogorva arccal. Ősz haja hátrasimítva, a bicepszét kifakult tetoválás borítja, valami katonai ábra. Úgy néz ki, mint aki leginkább whiskey-n él.

– Igen, köszönöm – csivitelem. Minden erőmmel azon vagyok, hogy a mogorva kiszolgálás ellenére mosolyt ragasszak az arcomra. Felmutatom a bankkártyámat. A kutas tömzsi ujjával a koszos kártyaolvasóra bök, és felvillan a kijelző.

A leolvasó fölé tartom a kártyát, amíg csippan egyet, és már indulok is kifelé, amikor a kutas a szükségesnél egy kissé agresszívebben megköszörüli a torkát.

– Azt írja, elutasítva.

Megfordulok, a tekintete nyugtalanító.

Atyaég! Mit csinálna, ha megpróbáltam volna ellopni valamit? Valószínűleg átvetné magát a pulton, és egy baseball-ütővel szétverné a térdkalácsomat. Ennyit a barátságos kisvárosi hangulatról. Mi a fenéért engedi ez a seggfej, hogy a vevők fizetés előtt tankoljanak, ha egyszer így reagál, amikor ilyesmi történik?

– Jaj. – Égő arccal, feszülten felnevetek. Tudom, hogy van elég pénz a számlámon, de az ilyen helyzetekben akkor is elszégyellem magam. Nincs rosszabb érzés annál, mint hogy megaláznak, vagy valahogy kudarcot vallok.

Ami hülyeség, tudom, de ez van.

– Hadd próbáljam meg újra. – Inkább fintorognék, de ezt mosoly mögé rejtve emelem fel újra a kártyámat.

Az ogre morog valamit, leüt néhány gombot a kasszagépen, mire megint felvillan a terminál. Bizsereg a tarkóm attól, ahogy bámul, a kezem már közel sem olyan biztos, mint egy pillanattal ezelőtt, ám ezúttal pontosabban fektetem a kártyát a kijelzőre. Igyekszem odafigyelni, hogy ne legyen semmi kontakthiba vagy valami hasonló hülyeség.

A gép megint pittyen egyet. Felemelem a kártyát, és a kijelzőn nagy, fekete betűkkel ott virít az a szó, amit a legkevésbé sem szeretnék látni. ELUTASÍTVA.

– Tud máshogy fizetni? – kérdezi a tag vádló hangon, majd élesen kifújja a levegőt, és a pultra csap.

Micsoda címeres seggfej!

– Ööö. Egy pillanat.

Összeszoruló torokkal megfogom a táskámat, és látványosan turkálni kezdek benne a „másik fizetési módot” keresve, amiről pontosan tudom, hogy nem létezik. Teljesen biztos vagyok benne, hogy ma reggel, mielőtt útnak indultam, megnéztem, és volt elég pénz a számlámon. De most totál bepánikolok, és elbizonytalanodom, mert ez a seggfej ennyire túlspilázza a dolgot.

Keresés közben hallom a lekezelő hangját:

– Maguk mind egyformák. Ideállítanak a városból, aztán azt hiszik, hogy lehúzhatják az olyan üzleteket, mint az enyém. Hölgyem, ha nem tud fizetni, ki kell szívnia az üzemanyagot a tankjából.

A bunkóságával szembesülve csak hebegek, és kiver a víz. Ha nem tudok tankolni, és nem érek oda időben, hogy holnap munkába álljak, azzal kétségtelenül azt kockáztatom, hogy elveszítem az állást. A következő háromhavi számlák, kiadások és az Evaline-nel kapcsolatos fizetnivalók fedezete ugrik.

– Kérem… csak egy percet kérek!

A hátam mögött kivágódik az ajtó, és felvisít a csengő. Jaj, istenem, már egész tömeg áll mögöttem, hogy az első sorból élvezhessék a megaláztatásomat.

– Csak… megpróbálhatnám még egyszer a kártyát, kérem? – Igyekszem mosolyt erőltetni az arcomra, pedig már szúr a szemem. – Tudom, hogy van rajta elég pénz, hogy kifizessem a benzint.

Most már tényleg szakad rólam a víz. Felütötte bennem a fejét a kétely. Lehet, hogy bejött egy váratlan számla, amivel nem kalkuláltam?

De a férfi a fejét rázva morog valamit a lehúzásról, meg arról, hogy micsoda pofátlanság szórakozni vele.

Érzem, hogy lángol az arcom.

– Az olyan ostoba, üresfejű tyúkoknak, mint maga, fogalmuk sincs, mi az a felelősség. Mindig idejönnek, és olyan számlát csinálnak, amit nem tudnak kifizetni. Az ott a magáé, a hármas kútnál? A Honda? – Vicsorogva végigmér, és rám bök az ujjával. – Maradjon itt, kurvára ne mozduljon. Mindjárt elintézem.

Teljesen le vagyok döbbenve. Remeg a kezem. Ennek a pöcsnek fogalma sincs arról, hogy ki vagyok, vagy az életemről, mégis azt hiszi, hogy ilyen hímsoviniszta, lekezelő, seggfej módon beszélhet velem. Olyan váratlanul ér a kirohanása, mintha felpofozott volna.

Hátratántorodom, és félreállok, hogy helyet adjak a következőnek a sorban. Mi a fenét fogok csinálni?

Miközben épp becsavarodom egy szaros benzinkúton a semmi közepén, egy mély, megnyugtató hang vág közbe:

– Jézusom, Kurt! Nem kell ennyire felkapni a vizet. Majd én kifizetem.

2. fejezet

Layla

Nem jutok szóhoz.

A mellettem álló férfi átnyúl előttem, és a kijelzőhöz érinti a kártyáját. A sikeres fizetést jelezve felvillan a zöld fény, mire a pult mögötti seggfej valami köszönetfélét motyog az orra alatt.

De nem ez az igazi oka annak, hogy képtelen vagyok megszólalni.

Egy idegen épp most fizette ki a benzinemet, határozottan olyasvalaki, akiről eddig azt hittem, hogy a valóságban nem is létezhet.

Ez a férfi olyan, mint egy masszív fal, hátra kell döntenem a fejemet, hogy meg tudjam nézni magamnak. Kifakult, fekete pólója szabadon hagyja napbarnított nyakát, sötét haja kócos, és rövid, helyenként ősz szálakkal tarkított szakállt visel.

Felém fordul, és ragyogó, mogyoróbarna szeme azonnal rabul ejt. Van benne egyfajta vadság, amitől teljesen lefagyok, csak bámulom őt.

– Csak ön után, hölgyem. – A hangja úgy borít el, mint tikkadt kertet az eső egy hosszú, forró nap után. Udvariasan az ajtó felé int valamivel, amit a kezében tart. Lejjebb siklik a tekintetem, és megakad a koromfekete cowboykalapon a hatalmas mancsában.

Ó, istenem… és a feszes farmerján.

Ez az igazi veszélye az ilyen kisvárosoknak. A kifogástalan modorú cowboyok, akik az egyik percben leveszik a lábáról az ember lányát, a következőben meg úgy megkefélik a pick-upjuk hátsó ülésén, hogy még a nevét is elfelejti.

Értelmetlenül motyogva indulok az ajtó felé. Még most sem értem teljesen, mi történt az imént, de mérhetetlenül megkönnyebbülök attól, hogy végre megszabadulhatok annak a pöcsnek a néma, gyilkos pillantásától, akivel az életben nem találkozom többet.

A maga vidéki úriember módján a cowboy kinyitja nekem az ajtót. Ez számomra teljesen idegen viselkedés – főleg egy teljesen idegentől. Én inkább ahhoz vagyok szokva, hogy hajnali kettőkor is a taperolni próbáló, kósza kezeket kell kivédenem.

Odakint mintha újra ránk zuhanna a világ. Madárcsiripelést, az elhaladó teherautók zúgását és a szomszéd kávézó felől a lugasra felkapaszkodó jázminok édes illatát sodorja felénk a szél.

– Köszönöm – bukik ki belőlem, amint visszanyerem a beszédképességemet. – Nem kellett volna. – A táskámat gyűrögetem.

A gyönyörű cowboy beletúr rakoncátlan hajába, hátrasimítja, aztán felteszi a kalapját. Közben feltűnnek a finom ráncok a szeme körül, amik ugyan nem árulják el a pontos korát, de az idősebb kategóriába sorolják.

A pasas határozottan nem a húszas éveiben jár, az tuti. Valószínűleg a harmincas évei végén.

Jézusom. Feszülést érzek a combomban. Sikerül rendesen szemügyre vennem. Egyik vállával az óriási járgánya platójának támaszkodik.

– Semmi értelme egy tank benzinen vitatkozni Kurttel. Minden alkalmat megragad, hogy kompenzálja a kicsi pöcsét.

Egy hang tör ki belőlem, félúton a köhögés és a nevetés között. Nem hittem, hogy a harmadik megszólalásában benne lesz a pöcs szó.

De határozottan nem zavar.