Tartalomjegyzék

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Ötvennegyedik fejezet

Ötvenötödik fejezet

Ötvenhatodik fejezet

Ötvenhetedik fejezet

Ötvennyolcadik fejezet

Ötvenkilencedik fejezet

Hatvanadik fejezet

Hatvanegyedik fejezet

Hatvankettedik fejezet

Hatvanharmadik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Végh Csenge

Kitörve

©Végh Csenge, 2024

Szerkesztés / korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Zaklajda Dániel

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/veghcsengeiro

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2024.

epub ISBN: 9786156624697

mobi ISBN: 9786156624703

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható,

sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes

írásbeli engedélye nélkül.

Mindenkinek, aki mások árnyékában él.

Itt az ideje, hogy kitörjetek!

Első fejezet

Az esőcseppek ütemesen kopognak a With Love ablaküvegein. Egykedvűen nézem őket, miközben századszorra is eltörölgetem ugyanazt a bögrét. Ilyen pangás is csak esős időben fordul elő, ami, tavasz lévén, elég sokszor kijut mostanában.

Az ajtó feletti csengő megszólal, és hangos nevetés tölti be hirtelen a teret. Mosolyogva figyelem, ahogy Szilveszter és Pierre kéz a kézben belibbennek a cukrászdába.

– Szia, bébi! – köszön mosolyogva Szilveszter, ahogy belép a pultba, majd nyom egy cuppanós puszit az arcomra. A szememet forgatva törlöm le a felesleges nyálat a bőrömről.

– Sziasztok! Hát titeket is látni? – vigyorgok, mire Pierre lazán bemutat, de tudja, hogy csak szívatom őket.

A legjobb barátom és a pasija épp a következő látványcukrászda megnyitójára készül, aminek köszönhetően alig látom őket.

De nem bánom, sőt. Örülök, hogy Pierre ilyen sikeres, főleg, hogy azóta kapta az újabb lehetőséget, hogy Szilveszter elkezdett dolgozni a honlapon. Mondhatni, igazi turistalátványosságot csinált a With Love-ból, amire elmondhatatlanul büszke vagyok.

– Nincs túl nagy forgalom ma – húzza el a száját Szilveszter, miközben letelepszik a legközelebbi bárszékhez a pultnál.

– Nincs bizony. De a hétvégére már jó időt mondanak. Láttad, hányan jeleztek vissza az új cukrászda megnyitójának eseményére? – kérdezem, még mindig ugyanazt a bögrét törölgetve.

– Láttam – vigyorog.

Az elmúlt egy évben a tanúvédelmi programnak köszönhetően nem nagyon lehettünk fent a közösségi oldalak bármilyen platformján, ám ez a múlt héten megváltozott. Tizenegy hónappal azután, hogy Kolost lelőtték és senki nem keresett minket, visszakaphattuk a nevünket és a személyazonosságunkat. Mindenesetre én továbbra is a „kamu” nevemmel vagyok fent mindenhol.

– Arra gondoltunk Pierre-rel, hogy elmehetnénk megünnepelni az elmúlt tizenegy hónap fáradalmait, és azt, hogy végre vége van – szakít ki a gondolataimból Szilveszter. Összehúzott szemmel nézek rá.

– Csak mi hárman? – kérdezek vissza, mire látványosan forgatni kezdi a szemét.

– Nem. Mivel a terápiádnak már egy hónapja vége, és az ígéreted ellenére azóta sem kerested dr. Gabrielt, úgy gondoltam, hogy ideje kezembe venni az ügyet. Így természetesen meghívtam őt is.

– Szilveszter! – csattanok fel, mire az a pár turista, aki nálunk rejtőzött el az eső elől, összerezzenve felénk néz. – Désolé! – kérek gyorsan bocsánatot az ajkamba harapva.

– Ugyan már, Dorka! Te is tudod, hogy dr. Gabriel a végzeted – mondja viccelődve.

Haragosan csapom le a bögrét a pultra, miközben farkasszemet nézünk. Gyorsan kioldom a kötényem, azt is a pultra csapom, és miközben elhúzok Pierre-rék mellett, odavetem, hogy kiveszem a délutáni szünetem. Pierre kérdőn néz rám, majd Szilveszterre, de nem érdekel.

Amint kiérek az utcára, hangos mennydörgés hasít a levegőbe, amitől összerezzenek. A kabátomat nem volt időm magamra kapni a nagy sietségben, így összefonom magamon a karom, és a teraszunk alá húzódva figyelem az esőben igyekvő embertömeget. A távolban kivehető az Eiffel-torony is, aminek a látványa mindig megnyugtat. Igaz, hogy nem kelt már bennem olyan nagy izgalmat, mint amikor először láttam, de az ismerős építmény mindig eszembe juttatja, hogy biztonságban vagyok. Igyekszem pár mély lélegzetet venni – pont úgy, ahogyan dr. Gabriel tanította –, ám mit sem ér. A gondolatra rögtön eszembe jut ő. A fejemet rázva próbálom másfelé terelni a gondolataim – kevés sikerrel. Mint mindig, a nyakamban lévő láncra fonom az ujjaim, és úgy kapaszkodom belé, mintha csak az tartana még mindig a földön.

Hirtelen meghallom az ajtó fölé szerelt csengő hangját, majd valaki ráteríti a kabátomat a vállamra.

– Megfagysz, bébi – mosolyog Szilveszter. Sértődötten bújok bele a kabát ujjaiba, és megvonom a vállam.

– Amúgy sincs 10 percnél több időm. – Még mindig nem nézek rá.

– Ami azt illeti, Pierre üzeni, hogy ma már nem kell visszamenned.

Kérdőn nézek rá, majd belesek az ablakon, ahol Pierre barátságos mosollyal mutatja a hüvelykujját. A belsőmben azonnal melegség árad szét. Hiába Szilveszter a legjobb barátom, Pierre szintén hatalmas helyet foglal el a szívemben. Mosolyogva visszaintek, és tátogok egy „otthon találkozunk”-ot is.

Amikor ismét Szilveszterre nézek, eloszlik az előbb érzett melegség, és csak a harag marad. Sértődötten kikapom a kezéből a táskámat, majd elindulok, egyenesen a szakadó esőbe.

– Mégis mi a frászt művelsz, Dorka? – ront utánam. Mivel nem reagálok, megragadja a karom.

– Szerinted mégis mit? Amit minden egyes szabad délutánomon. Hazamegyek. – Próbálom kiszakítani magam a fogásából, sikertelenül.

– Nem. Ideje megbeszélni a dolgokat, bébi. Gyere!

Azzal megfogja a kezem, és vezetni kezd a gomolygó embersokaságon át.

*

Húsz perccel később megérkezünk Pierre legújabb látványcukrászdájába. Egy hét van már csak hátra a megnyitóig, ami nagyon izgalmas. Az asztalok és székek még egymásra halmozva állnak az egyik sarokban, de már egészen alakul. Szilveszternek van hozzá kulcsa, így amint belépünk, ámulva nézek körbe.

– Nahát, nem hittem volna, hogy felül tudja múlni a With Love-ot, és mégis! – mondom mosolyogva. A pulthoz lépve végighúzom az ujjaimat az új márványlapon, és izgatott bizsergés tölt el annak gondolatára, hogy egy hét múlva már itt dolgozhatok. – Elárulta már, hogy mi lesz a hely neve?

– Nem, még mindig nem. Azt mondja, meglepetés – forgatja a szemét Szilveszter, miközben mosolyog.

– Nagyon romantikus.

Időközben lehámozom magamról a vizes kabátomat, és Szilveszter felém nyújt egy pokrócot. Hálásan bólintok, majd belebújok. A helyiség egyik fala végig üvegből van, és egy nagy ajtón át ki lehet lépni a teraszra, ám a mellette lévő ablakok végig ki vannak párnázva, így kényelmesen bekuckózom az egyikbe. Szilveszter egy-egy bögre kakaóval tér vissza, és bevallom, nagyon jólesik a dermedtre fagyott ujjaim közé fogni a gőzölgő bögrét.

– Sajnálom a korábbit. Nem akartam rád erőltetni semmit. Csak rossz nézni, hogy a terápia után is ilyen szomorú vagy – mondja a legjobb barátom, miközben bánatosan figyeli a betonon koppanó esőcseppeket.

Én eközben őt nézem. Fogalmam sincs, hogy miért nem tudok sem vele, sem senki mással őszinte lenni. Amikor tizenegy hónappal ezelőtt Párizsba érkeztünk, Pierre rögtön bemutatott pszichológus unokatestvérének, dr. Gabriel Roquefort-Guerinnek. Mivel a vezetéknevét képtelenség kiejteni, ezért Szilveszterrel rögtön csak dr. Gabrielnek kezdtük nevezni. A terápiám alatt végig tisztelettudó és szakmailag megkérdőjelezhetetlen maradt, ám egy hónappal ezelőtt, az utolsó óránkon megkérdezte, hogy van-e kedvem találkozni vele a rendelő falain kívül is. Gondolkodási időt kértem, de ennek már egy hónapja, és pontosan tudom, hogy válaszolnom kell. Nem mintha nem tetszene a férfi – azt hiszem, magasságával, szőke, göndör hajával és mogyoróbarna szemeivel bármelyik nőt az ujja köré tudná csavarni.

Kivéve engem.

Amikor elhagytuk a budapesti repteret, a szívemet is otthagytuk. Apró darabokra törve hever valahol, és valószínűleg már rég feltakarították.

– Nem haragszom. Tényleg. Egyszerűen csak túl sok nekem ez az egész – válaszolom, miközben igyekszem közönyös maradni.

– Tudom, bébi, és hidd el, hogy ezt a legnagyobb jóindulattal mondom, de ideje továbblépned. – Szomorkásan néz rám, ezért inkább elfordítom a tekintetem.

– Igen, tudom. Mondani valószínűleg könnyebb, mint megtenni.

– Hidd el, tisztában vagyok vele, de egy dolgot fontos, hogy tudj. – Mélyen a szemembe néz, majd folytatja: – Ez az életed, Dorka. Itt vagy, megcsináltad, és szabad vagy! Ismerlek annyira, hogy tudjam, nem Pierre cukrászdájában akarsz dolgozni életed végéig. Fogalmam sincs, hogy mit csinálsz, de az biztos, hogy folyamatosan be vagy zárkózva a szobádba, és valamin dolgozol. Hát csináld teljes szívedből! Adj magadnak még egy esélyt az életre! Felejtsd el őt, felejts el mindent, ami történt, és kezdj el végre élni, ahogy mindig is akartál.

Könnyes szemmel nézem Szilvesztert. Könnyes a szemem, mivel tisztában vagyok vele, hogy igaza van. Amikor Párizsba értünk tavaly, csupán árnyéka voltam önmagamnak. Úgy jártam-keltem, mint egy zombi. Egy hónapig szinte ki sem dugtam az orrom a szobámból. Ha nincs Pierre és Szilveszter, valószínűleg éhen is haltam volna. Egy hónap alatt sikerült annyira összeszednem magam, hogy elmenjek dr. Gabrielhez. És igen, rengeteget használt a terápia. Sikerült kibeszélnem magamból azokat a dolgokat, amiket eddig csak neki mondtam el. De a szívfájdalmamon nem enyhített. Pedig komolyan reménykedtem benne. Sőt, mi több, hittem, hogy majd azon is sikerül átsegítenie. De tévedtem.

– Folyamatosan rá gondolok – suttogom halkan.

Szilveszter még így is összerezzen, hiába vagyok halk. Egy ideig nem válaszol, és attól félek, hogy bolondnak tart. Az is vagy, Dorka.

– Azt hittem, már nincsenek rémálmaid. Többek között ezért is hagytad abba a terápiát.

Hiába csöpög vádaktól a hangja, próbálom figyelmen kívül hagyni. Szorosan lehunyom a szemem. Többek között ezért is volt szükségem terápiára. Amikor az első estémet töltöttem Párizsban, egy szörnyű rémálom kezdett gyötörni. Újra és újra ott voltam Selcén, és végig kellett néznem, ahogy Kolos végez Nolennel. Verejtékben úszva keltem, és többször pánikrohamom is volt. Dr. Gabriel szerint elfojtottam ezt az emléket, egyfajta védekező mechanizmus alakult ki az elmémben, ami valamiért felszabadult, amikor Párizsba értem.

– Nem, tényleg nincsenek már. Nem ezekre szoktam gondolni. Hanem Domonkosra.

Legjobb barátom arcát fürkészem, aki feltűnően kerüli a tekintetem. Hangosan sóhajtok, majd megrázom a fejem.

– Mindegy, felejtsd el!

Nem szeretném, hogy ismét aggódni kezdjenek értem, ezért inkább megtartom magamnak a gondolataimat. Szilveszter megragadja a kezem, majd mélyen a szemembe néz.

– Nem fog visszajönni, Dorka. Azt hittem, hogy ezt te is tudod.

Nem tudom visszafogni: egy könnycsepp pereg végig az arcomon. Zavartan felnevetek, majd letörlöm az árulót.

– Tudom, persze, hogy tudom. Már csak a szívemnek kell megértenie ugyanezt.

Szilveszter bólint, de nem mond semmi többet. A gondolataiba merülve bámulja továbbra is a néptelen utcát. Elgondolkodom a szavain egy pillanatra: – Fogalmam sincs, hogy mit csinálsz, de az biztos, hogy folyamatosan be vagy zárkózva a szobádba, és valamin dolgozol. Hát csináld teljes szívedből!

És már tudom, mit kell tennem.

Második fejezet

Az íróasztalomnál gubbasztva meredek a laptopom képernyőjére, miközben az egér fölött lebeg a kezem. Szilveszternek igaza van; ideje a kezembe venni a sorsom. Az elmúlt tíz hónapot azzal töltöttem, hogy a gépem előtt ültem és írtam. Megállás nélkül dőltek belőlem a szavak, és mire észbe kaptam, már egy egész könyvnyi szövegem volt. Amikor tegnap délután Szilveszter kijózanított a kómaszerű állapotomból, már tudtam, hogy mit kell tennem. Egész éjjel a történetemen dolgoztam, ami immár könyvformát öltött. Megváltoztattam nagyjából mindent, amit összefüggésbe lehetne hozni a valósággal, és most itt vagyok az egér fölött lebegő kézzel, és éppen azon gondolkozom, hogy kiteregetem a szennyest az interneten. Mindent beleírtam, ami a Bandával töltött időszakban történt velem, és ami utána. Egészen addig, hogy ő egyedül hagyott a reptéren. Elment az eszem, valószínűleg.

– Bébi, kész vagy már? Csak rád várunk! – Szilveszter dörömbölése a szobám ajtaján kizökkent a gondolataimból, majd mielőtt meggondolhatnám magam, közzéteszem az egész könyvet.

Mélyet sóhajtva állok fel a laptop elől. Most már nem csinálhatom vissza, és ez egyszerre tölt el félelemmel, valamint izgalommal.

– Kész vagyok, ne idegeskedj – lépek ki az ajtómon, amely előtt mindkét fiú rostokol.

– Az jó, mivel dr. Gabriel már lent vár – mondja sunyi mosollyal Szilveszter, mire megremeg a gyomrom.

Tegnap végül belementem a „dupla randiba”, két feltétellel: az első, hogy ezt nem nevezzük randinak, és a második, hogy ezt dr. Gabriellel is közöljük.

A liftben nagyjából néma csendben állunk, amit csak Pierre szakít meg azzal, hogy megdicsér, miszerint csinos vagyok. Mosolyogva megköszönöm neki, de közben nem tudom figyelmen kívül hagyni Szilvesztert, aki folyamatosan vigyorogva bámul. A szememet forgatva könyökölöm oldalba, és közlöm vele, hogy ne örüljön ennyire, mivel ez nem randi.

A kapu elé érve a két fiú előreenged, aminek köszönhetően én látom meg először dr. Gabrielt. Egy pillanatra megtorpanok, és magamban azon imádkozom, hogy ezt Szilveszter ne vegye észre. A férfi ugyanis lélegzetelállítóan jól néz ki. Az elektromos BMW-nek dőlve nyomkod valamit a telefonján. Lezser öltönynadrágot visel, hozzáillő zakóval. Koszosszőke, hullámos haja hátra van simítva, ám pár rakoncátlan tincs elszabadulva hullik az arcába. Libabőrös lesz a karom, ahogy nézem. Igen, külsőre kifejezetten vonzó férfi.

– Á, sziasztok – mondja mosolyogva, és zsebre vágja a telefonját, ahogy meglát minket. Mindannyiunknak ad két puszit, és amikor hozzám ér, egy kicsit elidőzik a keze a vállamon. – Örülök, hogy hallok felőled, Dorka. A terápia után aggódtam, amiért eltűntél.

– Igen, nos, én csak… – kezdem, de felemelt kézzel és meleg mosollyal az arcán elhallgattat.

– Ne szabadkozz, kérlek! Örülök, hogy jól vagy – mondja, majd az autó felé terelve kinyitja nekem az ajtót.

Többek között ez az a kedvesség, amit sosem tudtam hova tenni dr. Gabrielben. Ahogy azt sem tudom, hogy ez mennyire tetszik nekem. Őrültnek gondoltok? Valószínűleg az is vagyok. Egyedül Nolen volt hozzám ennyire kedves és megértő, viszont az ő figyelmét nem élvezhettem túl sokáig. A fájdalmas gondolatoktól összeszorul a szívem. Könnyes szemmel bámulok ki a kocsiablakon, miközben Párizs esti fényben úszó utcáit kémlelem. A helyzet csak még rosszabb lesz, amikor a gondolataim új vágányra terelődnek – egy olyan vágányra, ahol senki másra nem vágyom, mint a mogorva ügyvédemre.

*

A vacsora isteni. A fiúk egy olasz éttermet választottak, tekintettel arra, hogy mennyi ideig éltünk ott Szilveszterrel, és ez idő alatt nagyjából minden éttermet kipróbáltunk Rómában. Persze ezek a finomságok meg sem közelítik azt a színvonalat, ami Olaszországra jellemző, de mindenesetre nagyon figyelmes a srácoktól, hogy tekintettel voltak a múltunkra.

Dr. Gabriel megkér minket, hogy szólítsuk csak Gabrielnek, nincs már szükségünk a formalitásra. Fogalmam sincs, hogy nekem ez mennyire tetszik, mindenesetre az asztal alatt belerúgok Szilveszterbe, mivel sunyi mosollyal vigyorog rám. Próbálom neki megüzenni a tekintettemmel, hogy gondoljon csak vissza a szavaimra, miszerint ez nem randi, de láthatóan hidegen hagyja.

Miután végzünk a vacsorával, a kabátunkért indulunk, ám amikor megpróbálom magamra venni a sajátomat, Gabriel hirtelen mögöttem terem, és segít. Kedvesen megköszönöm a gesztust, mire mélyen a szemembe nézve rám mosolyog. Egész este ezt csinálja, és mit ne mondjak, elmondhatatlanul zavarba hoz vele. Hiába minden ellenkezésem, egészen könnyen el lehet veszni ebben a mogyoróbarna szempárban.

– Van kedvetek megnézni a legújabb műhelyem? – kérdezi Pierre, és az izgatottsága mindannyiunkra átszáll.

– Csak abban az esetben, ha végre elárulod, hogy mi lesz a neve – cukkolja Szilveszter, ám Pierre-t nem érdekli, és továbbra is tartja a száját.

– Már csak pár nap, és megtudod.

Végül elindulunk Gabriel autójához, és Pierre új cukrászdája felé vesszük az irányt, amit viccből With Love 2.0-nak nevezünk el Szilveszterrel.

– Gondoljátok, hogyha ennyire ötlettelen lenne a név, akkor nem árulnám el?

– Igen – vágja rá Szilveszter, mire megpróbálom elfojtani a nevetésemet.

Ők ketten rögtön heves vitába keverednek, hol angolul beszélve, hol franciául. Visszafojtott mosollyal nézünk egymásra Gabriellel, de az ő tekintete egy kicsit tovább elidőzik rajtam, amitől rögtön zavarba jövök.

Fogalmam sincs, miért – talán azért, mert megosztottam vele majdnem minden titkom, és hónapokon át neki sírtam el a bánatom –, de úgy érzem, hogy a lelkem mélyére lát, ahányszor csak rám néz.

Amikor végre odaérünk a cukrászdához, Pierre és Szilveszter még mindig egymást marják.

– Végeztetek? – kérdezem túlordítva őket. Közel egy év együttélés után már megtanultam kezelni a vitáikat, amiknek egyébként mindig az a vége, hogy szerelmesebbek, mint előtte.

– De mennyire! – mondja sértődötten Szilveszter, majd kipattan az autóból. Pierre a szemét forgatva siet utána.

– Komolyan nem értem, hogy tudod őket elviselni – elmélkedik Gabriel. Mi is kikászálódunk a kocsiból, és lassan a fiúk után megyünk.

– Á, nem olyan vészes.

Amikor beérünk az üzletbe Pierre már a csokis croissant-t készíti elő, mivel megígérte, hogy süt nekünk a híres édességéből. Szilveszter duzzogva ül abban az ablakban, ahová múltkor is bekuckóztunk.

– Én beszélek Szilveszterrel, a tiéd Pierre – mondom Gabrielnek, mire cinkosan mosolyogva bólint.

Odasomfordálok a legjobb barátomhoz, és leülök vele szemben. Eléggé a gondolataiba lehet merülve, mivel összerezzen, amint mellé telepedem. Bár tudom, hogy mindig kibékülnek, mégsem szeretem, amikor veszekednek.

– Nem tudom, mi ez az egész, bébi. Pierre egyre többet titkolózik előttem, és úgy érzem, hogy folyamatosan sodródunk el egymástól. – Szomorúan szipogva beszél. Megértően bólintok. Én is észrevettem mostanában, hogy Pierre furcsán viselkedik, de ezt nem kötöm Szilveszter orrára.

– Tudom, de hidd el, hogy ez csak az új üzlet miatt van. Pierre irtó hálás, amiért ennyit segítesz neki, és izgul, hogy mindenkinek megfeleljen. Tudod, milyen – simogatom meg a vállát. Szilveszter bólint, majd elmosolyodik.

– Igen, valószínűleg igazad van. Csak, nem is tudom, attól félek, hogy egyszer rám un.

Hangosan felnevetek, mire kérdőn néz rám.

– Hidd el, Szilveszter, nincs olyan ember, aki képes lenne melletted unatkozni.

Amint kimondom, belőle is kitör a nevetés. A két férfi a pult másik oldalán kérdőn néz ránk. Nem foglalkozunk velük, most csak mi ketten vagyunk. Megértem Szilveszter aggodalmát. Hányszor, de hányszor aggódtam én is ilyen dolgok miatt… És végül mindig meg is történt a legrosszabb. Legalábbis Kolos és Domonkos esetében. Megrázom a fejem, mivel már nem nevetek.

– Fogalmam sincs, hogyan csinálod, de mindig sikerül kiengesztelned őt, D. Meg kell tanítanod erre a titokra – mondja Pierre, és látom a szemében, hogy ő is megenyhül. Nekem is enyhül a nyomás a mellkasomban így, hogy kiszakítottak a negatív örvényből, ami a fejemben készülődött.

– Az évek meg a rutin.

Nem sokkal később már az egyik asztalnál ülünk, és a frissen készült csokis croissant-t majszoljuk. Pierre bont hozzá egy üveg pezsgőt is, aminek köszönhetően egyre jobb a hangulat.

– Elviselhetetlen alak vagy, ugye tudod? – mondja Szilveszter Pierre-nek, mire ő csak vigyorog.

– Mégis elviselsz már két éve.

– Igen, és egyre biztosabb vagyok benne, hogy elviselhetetlen vagy.

Visszafojtott mosollyal figyelem őket.

– Kíváncsi vagyok, hogy az üzletnyitó after után is ezt mondod-e majd – kacsint rá Pierre, mire a szememet forgatom.

– Légyszi’, ne előttem kezdjetek el flörtölni! – Igaz, hogy szeretem őket, de ebből a részből jobban szeretem, ha kihagynak.

Gabriel a pohara szélén köröz, miközben mélyen a gondolataiba temetkezik.

– Nem is tudtam, hogy lesz egy after a megnyitó után – mondja végül.

Kicsit mintha sértődöttnek tűnne. Végül is, minden oka megvan rá. Pierre az unokatestvére, és együtt nőttek fel. Valószínűleg jólesett volna neki, ha őt is meghívjuk.

– Ó, semmi komoly – legyintek, ezzel is próbálva oldani a feszültséget. – Csak egy klubba megyünk hárman a megnyitó után. Csatlakozz nyugodtan, ha van kedved – vonom meg a vállam, mintha az egésznek tényleg nem lenne semmilyen jelentősége.

– Örömmel – válaszolja immár mosolyogva.

Bevallom, nem erre a válaszra számítottam, és a rám szegeződő tekintetetekből azt gyanítom, hogy mindenki többet lát bele ebbe a meghívásba, mint szeretném. Pontosan ezért az este hátralévő részében inkább meghúzom magam, és csendben maradok.

Harmadik fejezet

Elérkezett Pierre új látványcukrászdájának megnyitója. Mondanám, hogy izgalommal tölt el az este gondolata, de nem akarok hazudni. Reggel ugyanis, amikor bekapcsolom a gépem, kis híján elájulok. A könyvemet félmillióan nyitották meg az elmúlt két napban. Egy rakás komment és e-mail is érkezett, amikre fogalmam sincs, mit is válaszolhatnék.

A történetnek ott van vége, ahol a két főszereplő szakít a reptéren. A legtöbb kérdés ezzel kapcsolatban érkezik.

Ugye nem ez a vége?

Mikor jön a folytatás?

Poppy és Damian összejönnek a végén?

Több száz ehhez hasonló komment érkezik. Figyelmen kívül hagyom őket, mivel fogalmam sincs, mit is válaszoljak. Van viszont egy e-mail, amire felfigyelek. Egy Alycia nevű lány írt, hogy szeretne meghívni a Behind the scenes című podcastbe. Basszus! Az az egyik leghíresebb műsor Európában!

Még fel sem fogom, hogy ez tényleg a valóság, amikor Szilveszter beront az ajtómon. Mivel nem kopog (szokásához híven), így gyorsan lecsapom a laptop tetejét, és mérgesen nézek rá, tekintetemmel villámokat szórok.

– Mi a fenét művelsz? – kérdezi összehúzott szemöldökkel.

– Szeretnéd tudni, mi? Nos, én pedig azt szeretném tudni, hogy miért vagy képtelen megtanulni kopogni.

– Nem az a kérdés, Dorka. A dekoratőr az utolsó pillanatban mondta le! Most indulunk beszerezni konkrétan bármit, amitől nem úgy fog kinézni a With Love 2.0, mintha odahányták volna.

– Öt perc, és jövök – értem meg a kérdés nélküli kérdést, mire Szilveszter hálásan bólint, és magamra hagy, hogy összekészülhessek.

Miközben felrángatok valami kevésbé ciki, mégis kényelmes ruhát, SMS érkezik a telefonomra. Remegő gyomorral olvasom el.

Már alig várom, hogy ma lássalak. xx

Gabriel. Szerda óta konkrétan mindennap több tucat üzenettel bombáz, amit igyekszem úgy megválaszolni, hogy közben nem biztatom. Egyértelműen hülyeség volt meghívni a kis after bulinkra, de egyáltalán nem gondoltam bele, hogy ő ezt akár félre is értheti. Most pedig nyakig ülök a slamasztikában.

Miközben a kocsi hátsó ülésén hallgatom Szilvesztert és Pierre-t, akik épp azon tanakodnak, hogy melyik virágárusnál találunk még rózsaszín bazsarózsát, én automatikusan a nyakláncomhoz nyúlok. Vajon eljön az ideje annak, hogy le tudom venni ezt az apró kis pisztolyt?

Kötve hiszem. Már többször eljutottam odáig, hogy levettem a nyakamból, de a kezemből akkor sem engedtem el. Túl nagy az értéke számomra, még így, egy évvel később is. Még úgy is, hogy azt a személyt, akitől kaptam, már egyáltalán nem foglalkoztatom.

Jó, igen, beismerem. Rákerestem a közösségi médián, és fájdalommal töltött el, amit láttam.

Domonkos vígan éli az életét Londonban, ahogy előttem is. Én csak egy zűrös kislány voltam az életében, akit el akar engedni. Jogosan.

A baj csak az, hogy a zűrös kislány nem tudja elengedni őt. Haragszom magamra, amiért ennyit gondolok rá. Egy normális ember már rég túltette volna magát rajta. Elvégre csupán pár hetet töltöttünk együtt, és akkor sem kerültünk különösebben közel egymáshoz. Akkor mégis miért nem tudom végre elfelejteni? Miért nem tudok esélyt adni a helyes és sikeres Gabrielnek?

A gondolataimat visszaterelem Pierre és Szilveszter párbeszédére, mert úgy érzem, hogyha tovább agyalok a dolgon, a végén felrobban a fejem.

*

Öt órával később minden készen áll a cukrászda megnyitására. A délutánunk konkrétan egy nagy adag rohanás és idegeskedés volt, de azt kell, hogy mondjam, megérte. Találtunk egy virágüzletet a város egyik külső kerületében, ahol még volt annyi bazsarózsa, amennyire szükségünk volt. Nem mondom, hogy olyan, mintha egy dekoratőr csinálta volna, de egész pofásra sikerült feldíszítenünk a cukrászdát. Pierre továbbra sem árulja el a nevét; a kinti feliratot egy nagy lepel takarja. Szilveszter eléggé ideges, ezért próbálok a közelében maradni és megnyugtatni, mivel látom, hogy az összeomlás szélén áll.

Este hat órakor elkezdenek szállingózni a vendégek. Először Szilveszter szülei érkeznek meg, majd rögtön utána befut Pierre anyukája is. Mindenkit szorosan megölelek, majd egy ismerős hangra leszek figyelmes.

– Dorci! – Apa az üzlet túlsó végéből integet.

Mosolyogva sietek felé, majd a karjaiba vetem magam. Az elmúlt egy évben sikerült ismét közel kerülnünk egymáshoz, és olyan is volt, hogy együtt mentünk el Gabrielhez.

Apa időközben egyre szorosabb kapcsolatba került Klárával, aki az elmúlt egy hónapot Párizsban töltötte, a következő hónapban pedig apa fogja meglátogatni őt Rómában. Mint kiderült, elég sok szabadsága gyülemlett fel az elmúlt időszakban, így simán le tud lépni egy hónapra. Már alig várom, hogy kikérdezzem, de nem ez a megfelelő alkalom. Klára apa után lép be a helyiségbe, és ő is szorosan a karjaiba zár.

– Dorka, la mia bambina!

A vállába temetem az arcom, és beszívom az ismerős illatot.

Szép lassan a fiúk is körénk gyűlnek, majd a hely egyre jobban kezd megtelni. Pierre pár cukrásza gondoskodik a finomságokról, amit, megnyitó lévén, ingyen megkóstolhatnak a látogatók.

Nem sokkal később Gabriel is megérkezik, amitől görcsbe rándul a gyomrom. Nem tudom elkerülni, és amikor puszit nyom az arcomra, apa kérdőn bámul rá.

– Örülök, hogy látom, dr. Gabriel – mondja, de a hangjában nem tükröződik vissza az a bizonyos öröm.

– Úgyszintén, Ferenc felügyelő. De kérem, hívjon csak Gabrielnek, hiszen már nem hivatalos keretek között találkozunk. – A mondat felénél alig észrevehetően a derekamra csúsztatja a kezét.

Apa arca egy pillanatra megrándul, és kérdőn rám néz. Én sem tudom, hogyan reagáljak. Egyszerre tetszik és taszít Gabriel közelsége. A férfi elégedetten körbenéz a helyiségben, majd megdicséri a munkánkat. A pult feletti panelt körbetekertük egy karácsonyi égősorral, ami köré bazsarózsákat aggattunk. Ahogy látom, Gabrielnek ez tetszik a legjobban, és miközben egyre jobban dicsér, az apám szemöldöke úgy szalad egyre fentebb és fentebb. Attól félek, hogy a végén egybeolvad a hajával.

A kellemetlen helyzetet végül Pierre szakítja félbe, aki egy késsel megkocogtatja a kezében tartott poharat, hogy mindenki rá figyeljen.

– Köszi! Sziasztok! Elmondhatatlanul hálás vagyok, amiért mind itt vagytok velem, velünk. Szinte még felfoghatatlan számomra, hogy immár a második üzletem nyithatom meg. – Félszegen elmosolyodik, mire Szilveszter bátorítóan megszorítja a kezét. – Ám ez az egész nem jött volna létre, ha nincs ez az ember. Szilveszter! Neked köszönhetem, hogy az vagyok, aki. Elfogadsz úgy, ahogy vagyok, és ezért nem lehetek elég hálás. – Könnyes szemmel hallgatom Pierre-t. A legjobb barátomnak már potyognak a könnyei. – Tudom, hogy bosszantott, amiért nem árultam eddig el, hogyan nevezem el az új helyet, de remélem, a név kárpótolni fog. – Pierre a pult mögé sétál, ahol lepellel le van takarva valami. Mielőtt lerántja, mélyen Szilveszter szemébe néz.

Amikor meglátom a feliratot, a szívem vadabbul kezd kalapálni. A falon a Réveillon név szerepel, ami franciául a szilveszter estét jelenti. Látom Szilveszteren, hogy szóhoz sem tud jutni. Nekem is elakad a lélegzetem egy pillanatra. Pierre megkönnyebbülten lép vissza legjobb barátomhoz, amikor rájön, hogy tetszik neki a név. Nagyon is.

– Te jelented számomra az egész világot, Szilveszter, és szeretném, ha ez örökre szólna. – Pierre odasétál hozzá, és fél térdre ereszkedik. Most már potyognak a könnyeim. – Éljük meg együtt ezt a kalandot, mert csak melletted lehet kaland az élet. Szilveszter, légy a házastársam, a cinkosom, a mindenem! Mondd, hozzám jönnél?

Mindenki visszafojtott lélegzettel várja Szilveszter reakcióját, aki tátott szájjal figyeli Pierre-t.

– Oui, mon amour – válaszolja, mire hirtelen mindenki ujjongani kezd.

A könnyeimen keresztül figyelem, ahogy Pierre feláll, majd összeborul Szilveszterrel. A szívemben azt a bizonyos melegséget érzem, amit mindig, amikor látom a legjobb barátom boldogságát. És ennél boldogabb talán még sosem volt.

Miközben a könnyeimet törölgetem, összeakad a tekintetem egy idegenével. Gyorsan továbbnézek, de amint a felismerés eljut a tudatomig, visszakapom a fejem. Attól félek, hogy csak káprázott a szemem, és az imént látott férfi csupán egy szellem volt, aki már tovább is állt.

De nem.

A pult mellett, a tömegben ugyanis az ismerős arc épp engem figyel. Vagyis egészen pontosan a kart, ami még mindig a derekam köré fonódik.

Domonkos.

Negyedik fejezet

Miután gyorsan gratulálok Szilveszternek és Pierre-nek (már amennyire tudok a nagy embertömegtől), kisietek a mosdóba. Remélem, hogyha egy kis hideg vizet engedek a csuklómra, attól majd sikerül lehűlnöm, de egyáltalán nem így történik. A szívem még mindig vadul kalapál, és félő, hogy elájulok.

Elzárom a csapot, és a még mindig vizes kezemet a tarkómra szorítom. Fogalmam sincs, hogy mihez kezdjek. Nem hagyhatom itt a legjobb barátomat ebben a pillanatban, mégis, szívem szerint messzire menekülnék.

Valaki bejön a mosdóba, amitől összerándulok.

– Csak én vagyok az, kedvesem – nyugtat Klára, ahogy mellém ér.

– Láttad? – kérdezem még mindig zihálva. – Te is láttad, vagy csak én képzelődöm?

– Itt van, Dorka. Nem csak képzelődsz.

Feszülten bólintok. Lehetetlen. Miért van itt? Vajon látta az eseményt, és ez mind csak véletlen egybeesés lenne? Nem, az tényleg lehetetlen. Az eseményben kiemelten szerepel Pierre neve, sőt még egy kép is van róla. Domonkos pedig pontosan tudja, hogy ki ő. De akkor mégis minek van itt?

– Szilveszter téged keres – mondja Klára, megzavarva a gondolatmenetemet.

Kérdőn nézek rá, majd eszembe jut, hogy mi is történt azelőtt, hogy megláttam Domonkost. Igen. Szilveszter. És Pierre. Épp most jegyezték el egymást, én pedig a mosdóban bujkálok. Rosszabb barát nem is lehetnék.

Kifelé menet végig próbálom magam felkészíteni a legrosszabbra. Vajon még mindig itt van? Meglátottegyáltalán?

A kérdéseimre a válasz: igen és igen.

Domonkos ugyanis apával, Gabriellel, Szilveszterrel és Pierre-rel áll egy körben a pult mellett. Látszólag beszélgetnek, de Domonkos végig a teret figyeli, egészen addig, ameddig meg nem pillant. Abban a percben megállapodik a tekintete.

Lesütött szemmel csoszogok oda a társasághoz, majd Szilveszter a karjába zár, és olyan halkan, hogy csak én halljam, a fülembe suttog:

– Jól vagy, bébi?

– Soha jobban. Épp most kérték meg a legjobb barátom kezét!

Pierre is újra megölel, majd kénytelen vagyok szembenézni vele.

Ha lehet, még jobban néz ki, mint tavaly ilyenkor, ami roppant bosszantó. Hullámos, barna haját egy kicsit megnövesztette, ami szexin a homlokába lóg. Kérdőn néz felém, majd egy lépést közelebb lép. Mielőtt odaérhetne, kinyújtom kettőnk közé a kezem, és próbálom palástolni a szikrát, ami akkor pattan, amikor összeér a bőrünk. Szilveszter ijedten meregeti a szemét Domonkosra, amit nem egészen tudok hova tenni.

– Örülök, hogy látlak, Domonkos – mondom tárgyilagosan. A hangom hideg, és csak egy kicsit remeg meg, amire nagyon büszke vagyok. Mintha fájdalom villanna a szemében, de csak egy percig tart.

– Úgyszintén.

Szuper. Ezek szerint ugyanott tartunk, mint egy éve.

– Dorka, nem is mesélted, hogy milyen nagy szerepet vállalt az ügyvéd úr a tavalyi évben – mondja Gabriel, majd ismét a derekamra helyezi a kezét.

Elképesztően idegesít ez a birtoklás. Gabrielnek nem meséltem túl sok mindent Domonkosról. Elsősorban a fiatalkori traumáimon akartam magamat túltenni, illetve Koloson és Nolenen. Domonkoson pedig egyáltalán nem akartam túllépni.

Lehúzom a pezsgőm, amit időközben Szilveszter a kezembe nyom, majd csak ennyit mondok:

– Nos, igen, valószínűleg kicsit felértékelte a részvételét a történtekben az ügyvéd úr, ezért történhetett.

Miután kimondom, mindenki feszült csendben várja, hogy Domonkos mit lép erre. Ő azonban csak bosszantó, féloldalas mosollyal vizslat. Fájdalmasan ismerős ez a mosoly. Ahogy ez a reakció is. Eszembe jut, hányszor évelődtünk egymással tavaly. Sőt, nem csak ez jut eszembe, hanem minden. Amikor először megláttam Domonkost, rögtön tudtam, hogy van közöttünk valamiféle kapocs. Akkor még ugyan fogalmam sem volt, hogy ez a bizonyos kötelék Kolos. Emlékszem, hányszor húzott fel a bunkó beszólásaival. Basszus, egyszer annyira felidegesített, hogy felsétáltam a régi munkahelyem színpadára, és rúdtáncoltam mindenki előtt!

De nem csak rossz emlékek fűznek hozzá. Arra is emlékszem, amikor odaadta nekem a pisztoly formájú nyakláncot. Vagy amikor behúzott egy pasinak, aki akaratom ellenére rám mászott, majd a karjaiban cipelt ki a szórakozóhelyről, mert pánikrohamom lett. Neki meséltem el először, mi történt velem tizenhat évesen.

Akaratom ellenére is könnyek gyűlnek a szemembe a rengeteg emlék hatására. Domonkos aggodalmasan néz a szemembe. Alig észrevehetően megrázom a fejem, majd sarkon fordulok.

Nem bírok tovább a közelében lenni, ezért motyogok egy „elnézést” és otthagyom a társaságot.

*

Egy órával később még mindig a gangon ülök, ahova a hátsó ajtón keresztül lógtam ki. Szilveszter ír egy üzenetet, amiben azt kérdezi, jól vagyok-e. Megnyugtatom, hogy igen, csupán kell egy kis idő. A nyakláncomat markolászva bámulom a szemközti falat, amikor kivágódik az ajtó. Domonkos kutató szemmel néz körbe, végül rajtam állapodik meg a tekintete.

– Hát itt vagy – mondja, miközben a kezemet figyeli.

Amikor rájön, hogy mit fogok, lágyan elmosolyodik. Azonnal a felsőm alá dugom a láncot. Nem akarom, hogy azt higgye, még mindig fontos nekem. De azt hiszem, a korábbi mozdulatommal már lebuktattammagam.

– Mit keresel itt, Domonkos? – kérdezem a lényegre térve.

– Hozzád jöttem. Már mindenki téged keres…

– Nem. Párizsban mit keresel? A megnyitón mit keresel? Az életemben mit keresel?

Összehúzott szemmel néz rám, majd nagyot sóhajt. Válaszra nyitja a száját, de végül nem mond semmit. Hosszú percek telnek el némán, és bár próbálok türelmes lenni, egyre nehezebben megy.

– Ezek szerint nem mondta el, igaz? – Olyan halkan beszél, mintha nem akarná, hogy meghalljam a szavait. Érzem a hangjában megbújó fájdalmat, amitől összeszorul a szívem.

– Ki nem mondott el és mit?

Épp válaszra nyitja a száját, amikor ismét kivágódik az ajtó, majd Gabriel, Pierre és Szilveszter jelenik meg az udvaron.

– Végre megvagy! – mondja lágyan Gabriel, és csak nagy nehezen tudom megállni, hogy ne forgassam a szemem.

– Igen, itt vagyok. Egy kicsit a fejembe szállt a pezsgő, ezért gondoltam, hogy leülök idekint pár percre. – Megvonom a vállam, és próbálom figyelmen kívül hagyni, hogy Domonkos milyen gyilkos pillantással méregeti Gabrielt.

A társaságra ismét csend borul, és már nem is igyekszem, hogy ezt megszüntessem. Nem én tehetek róla, hogy ez van. Nem én tehetek róla, hogy mind itt vagyunk, Párizsban, és épp egy másik férfival lát az a férfi, akibe tavaly ilyenkor beleszerettem.

Ez mind Domonkos hibája.

– Nos… – krákog Pierre, aki mindig is nehezen kezelte a kellemetlen helyzeteket. – Lassan indulnunk kéne. A megnyitónak vége, a vendégek nagy része már lelépett.

Bólintva felállok a rekeszről, amin az elmúlt egy órában ücsörögtem. Jót fog tenni egy kis alkohol és bulizás.

– Hova indultok? – kérdezi Domonkos, felváltva pillantgatva négyünk között.

– Sehova – vágom rá zsigerből, ám Gabriel is megszólal, velem egy időben:

– A Batofarba megyünk ünnepelni.

Ha szemmel ölni lehetne, ez a férfi már egészen biztosan nem lenne életben. Szilveszter is kétségbeesetten néz rá, de már nem tudunk mit tenni. Mivel Gabrielnek fogalma sincs arról, hogy ki Domonkos, ezért magunkkal hívja szórakozni.

És az ok, amiért nem tud róla, az, hogy ő az egyetlen múltbéli sebem, amin még nem akarok túllépni.

Ötödik fejezet

Amikor megérkezünk a Batofarba, mindannyian döbbenten nézünk végig az embertömegen. Mivel egyikünk sem az a buliba járó típus, így viszonylag ritkán látunk ekkora társaságot. A Batofar egy hajó a Szajna felszínén, ahol normál esetben csak enni lehet, de előfordul, hogy bulit rendeznek. Ez a mai is egy ilyen ritka alkalom. Techno buli van, a dübörgő zene átjárja minden porcikám.

– Sajnálom Domonkost, amiért kint kell várakoznia – mondja Gabriel, miközben előrenyomakszunk a bárhoz.

Mivel mi már hét közben megvettük a jegyeinket, így elkerültük a szórakozóhely előtt kígyózó sorban állást. Domonkos azonban nem volt ilyen szerencsés; tőlünk lemaradva várakozik kint. Én személy szerint örülök ennek, mivel így van időm átgondolni, mit is jelenthet pontosan az, hogy kereken egy év után felbukkant.

– Mit kérsz? – üvölti túl Szilveszter a hangos zenét. Hunyorogva nézek rá, majd a pultosra.

– Tequilát.

Szilveszter elkerekedett szemmel néz rám.

– Nem szoktál töményt inni. Biztos, hogy jó ötlet ez?

– A lehető legjobb – mondom, miközben bólintok. – Meg kell ünnepelni a legjobb barátom eljegyzését!