Lord Edgware meghal

részlet

Translation entitled „Lord Edgware meghal”
© 1977 Agatha Christie Limited.
All rights reserved

Agatha Christie: Lord Edgware Dies
Copyright © 1933 Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE®, POIROT® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.

www.agathachristie.com

Fordította Prekop Gabriella

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Prekop Gabriella 1977, 2020
Magyar kiadás © Helikon Kiadó
Budapest, 2020, 2024
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerkesztette Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 452 5

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

1. fejezet Színházi est

A nyilvánosság hamar felejt. Az óriási érdeklődés és izgalom, amely George Alfred St. Vincent Marsh, a negyedik Edgware báró meggyilkolását kísérte, már a múlté. Helyét új szenzációk foglalták el.

Barátomat, Hercule Poirot-t nyíltan sohasem említették meg az üggyel kapcsolatban. Ez, merem állítani, tökéletes összhangban állt saját kívánságával. Nem akart az ügyben szerepelni. A sikerért más kapta a babérokat, és ezt Poirot maga sem kívánta volna másképp. Mi több, sajátos szemszögéből nézve Poirot az ügyet kudarcai közé könyvelte el. Esküszik rá, hogy az utcán egy idegen véletlenül meghallott megjegyzése vezette nyomra.

Akárhogyan esett is, az igazságra mégis az ő zsenialitása derített fényt. Ha nincs Hercule Poirot, kétlem, hogy a bűnösre rábizonyítják tettét.

Éppen ezért úgy érzem, eljött az ideje, hogy mindent, amit csak az ügyről tudok, nyíltan leírjak. Az eset valamennyi részletét alaposan ismerem, és azt is elárulhatom, hogy egyúttal egy rendkívül elbűvölő hölgy kívánságának is eleget teszek.

Gyakran visszaidéztem azt a napot, amikor makulátlan kis nappalijában apró termetű barátom a szőnyeg egy bizonyos csíkján fel-alá járkálva megtartotta mesteri és megdöbbentő összefoglalóját az ügyről. Elbeszélésemet ugyanott kezdem, ahol ő – egy londoni színházban, múlt év júniusában.

Carlotta Adams akkoriban nagy feltűnést keltett Londonban. Egy-két matinéjával már az előző évben is nagy sikert ért el. Ebben az évben három hétig szerepelt műsorával, mi az utolsó előtti estén néztük meg.

Carlotta Adams amerikai lány volt, akit fantasztikus tehetséggel áldott meg a sors; egyedül adott elő jeleneteket, maszk és díszlet nélkül. Úgy tűnt, bármilyen nyelven könnyedén beszél. „Este egy külföldi szállodában” című jelenete valóban csodálatosan sikerült. Amerikai turisták, német turisták, középosztálybeli angol családok, félvilági hölgyek, elszegényedett orosz arisztokraták és agyonhajszolt, tapintatos pincérek váltogatták egymást a színen.

Az életképek komolyból vidámba fordultak, majd ismét elkomolyodtak. Amikor a kórházban haldokló cseh asszonyt figyeltük, elszorult a torkunk. Egy perccel később már gurultunk a nevetéstől, amint egy fogorvos munka közben barátságosan csevegett áldozataival.

Műsora végén az utolsó számot így jelentette be: „Utánzások”.

Ismét fantasztikus ügyességről tett bizonyságot. Sminket egyáltalán nem használt, arcvonásai hirtelen széthullottak, majd újraformálódtak, és híres politikus, ismert színésznő vagy társasági szépség állt előttünk. Minden alakot rövid, tipikus beszéddel jellemzett. Egyébként ezek a beszédek is roppant találóak voltak. A kiválasztott alak valamennyi gyengeségét leleplezték.

Az utolsók között Jane Wilkinsont személyesítette meg, a tehetséges, fiatal amerikai színésznőt, akit jól ismertek Londonban is. Nagyszerűen csinálta. Olyan erőteljes érzelmi töltéssel rebegett el ostobaságokat, hogy az ember jobb meggyőződése ellenére is úgy érezte, a szavak igen fontosak és jelentőségteljesek. Csodálatosan intonált mély, rekedtes hangjával szinte megmérgezte az embert. Minden mozdulatán uralkodott, minden lépését különös jelentőséggel ruházta fel, teste kígyózott, sugárzott belőle a diadalmas szépség – hogy hogyan csinálta, el sem tudom képzelni.

Mindig csodáltam a gyönyörű Jane Wilkinsont. Érzelmes szerepei mély benyomást tettek rám, és azokkal szemben, akik szépségét ugyan elismerték, de nem tartották jó színésznőnek, én mindig is állítottam, hogy Jane Wilkinson igenis nagy színpadi tehetség. Kissé nyugtalanító volt most hallani a jól ismert, enyhén rekedtes, vészjóslóan csengő hangot, amely oly gyakran megzavart, figyelni a szívbe markoló mozdulatot, ahogyan keze lassan összecsukódik, majd kinyílik, fejét hirtelen hátraveti, haját kirázza arcából – szinte valamennyi drámai jelenetét ezekkel a mozdulatokkal fejezte be.

Jane Wilkinson azok közé a színésznők közé tartozott, akik férjhez mennek, és otthagyják a színpadot, hogy egy-két évvel később mégis visszatérjenek.

Három évvel azelőtt férjhez ment a gazdag, de kissé különc Lord Edgware-hez. Azt pletykálták, hogy Jane Wilkinson röviddel házasságkötésük után elhagyta a lordot. És valóban, az esküvő után másfél évvel már filmszerepeket vállalt Amerikában, és ezt az évadot már Londonban játszotta végig egy sikeres darab szereplőjeként.

Carlotta Adams ügyes, de talán kissé rosszindulatú előadása közben eszembe jutott, vajon mit éreznek ilyenkor a kiválasztott áldozatok? Örülnek vajon a hírnévnek, az ingyenreklámnak? Vagy bosszankodnak, amiért végül is szándékosan leleplezik mesterségük titkait? Vajon Carlotta Adams olyan, akár a bűvész riválisa, aki azt mondja: „Ugyan, ez régi trükk! Nagyon egyszerű. Megmutatom, hogyan kell csinálni!”

Úgy éreztem, ha én volnék a kérdéses személyiség, nagyon bosszankodnék. Haragomat természetesen leplezném, de egész biztos, hogy nem örülnék a dolognak. Csak igen széles látókörű, remek humorérzékű emberek találhatnak élvezetet az ilyen kegyetlen leleplezésben.

Alighogy ezt végiggondoltam, a színpadról felhangzó rekedtes nevetés hirtelen mögöttem is felcsendült.

Gyorsan hátrafordultam. Közvetlenül mögöttem, kissé szétnyílt ajakkal, előrehajolva ott ült az áldozat – Lady Edgware, vagyis Jane Wilkinson.

Azonnal rádöbbentem, hogy helytelenül következtettem. Nyitott szájjal hajolt előre, elbűvölt kifejezéssel arcán, a szemében izgalom lobogott.

Amint vége lett az „utánzás”-nak, tapsolni kezdett, hangosan felnevetett, majd kísérőjéhez fordult, egy magas, rendkívül jóképű férfihoz, aki olyan volt, akár egy görög isten – és bár gyakrabban láttam moziban, mint színpadon, mégis felismertem. Bryan Martin volt, az akkori idők legnépszerűbb moziszínésze. Ő és Jane Wilkinson számtalan filmben játszottak együtt.

– Hát nem isteni? – mondta Lady Edgware.

A férfi nevetett.

– De izgatottnak látszol, Jane.

– Mert ez a nő egyszerűen csodálatos. Sokkal jobb, mint hittem.

Bryan Martin válaszát nem értettem. Carlotta Adams friss improvizációba kezdett.

Ami később történt, azt mindig is nagyon különös véletlennek tartottam.

Színház után Poirot és én a Savoyba mentünk vacsorázni.

A szomszédos asztalnál ült Lady Edgware, Bryan Martin és még ketten, akiket nem ismertem. Megmutattam őket Poirot-nak, közben új pár érkezett, és az övék mögötti asztalnál foglalt helyet. A nő arcát ismerősnek találtam, de elég különös módon egy pillanatig nem tudtam, hova tegyem.

Aztán hirtelen rájöttem, hogy Carlotta Adamsre bámulok. A férfit nem ismertem. Jól ápolt, vidám, de kissé kifejezéstelen arcú férfi volt. Éppenséggel nem az a típus, akit csodálok.

Carlotta Adams egyszerű fekete ruhát viselt. Arca nem hívta fel magára a figyelmet, alig lehetett felismerni. Az a fajta mozgékony, érzékeny arc volt, amely kiválóan alkalmas az utánzás művészetére. Könnyedén ölt magára idegen jellemet, de nincs felismerhető, sajátos jellege.

Gondolataimat megosztottam Poirot-val. Figyelmesen meghallgatott, tojás alakú fejét kissé féloldalra billentette, miközben éles pillantást vetett a szóban forgó két asztalra.

– Ez tehát Lady Edgware? Igen, emlékszem, láttam már a színpadon. Une belle femme.1

– És jó színésznő.

– Feltehetőleg.

– Úgy látom, erről nincs meggyőződve.

– Azt hiszem, a szereptől függ, barátom. Ha ő áll a darab középpontjában, vagyis minden körülötte forog, igen, akkor remekül játssza a szerepét. De kétlem, hogy kis szerepben jó alakítást nyújtana, vagy abban, amit karakterszerepnek hívnak. A darabnak róla kell szólnia, mintha neki írták volna. Úgy látom, az a fajta nő, akit kizárólag önmaga érdekel. – Szünetet tartott, majd váratlanul hozzátette: – Az ilyen emberek élete csupa veszély.

– Veszély? – kérdeztem meglepetten.

– Látom, olyan szót használtam, mon ami, ami meglepetést kelt önben. Igen, veszély. Mert tudja, egy ilyen nő csak egyvalamit lát – önmagát. A körülötte leselkedő veszedelmet és kockázatot – amely az élet milliónyi viszályából és bonyodalmából fakad – nem veszi észre. Nem, mert nem lát túl önmagán. Így aztán – előbb vagy utóbb – bekövetkezik a csapás.

Nagyon érdekelt, amit Poirot mondott. Magamban elismertem, hogy ilyesmi sosem jutott volna eszembe.

– És a másik? – kérdeztem.

– Miss Adams?

Poirot pillantása a lány asztalára vetődött.

– Nos? – kérdezte mosolyogva. – Mit kíván, mit mondjak róla?

– Csak azt, hogy mi a benyomása a lányról.

– Mon cher, ma este jövendőmondó vagyok, aki a tenyérből jósol, és így állapítja meg a jellemet?

– Jobban csinálná, mint legtöbbjük – válaszoltam.

– Nagyon kedves, hogy így megbízik bennem, Hastings. Megható. Tudja, barátom, valamennyiünkben sötét titokzatosság rejlik vitázó szenvedélyek, vágyak, hajlandóságok szövevényei vagyunk. Mais oui, c’est vrai.2 Az ember ítélni akar – de tíz eset közül kilencszer téved.

– De nem Hercule Poirot – mondtam mosolyogva.

– Még Hercule Poirot is! Ó! Nagyon jól tudom, hogy ön kissé beképzeltnek tart, holott valójában, biztosíthatom róla, nagyon is szerény ember vagyok.

Nevettem.

– Maga szerény!

– Igen, az. Kivéve – bevallom – abban, hogy egy kissé büszke vagyok a bajuszomra. Londonban sehol sem láttam az enyémhez hasonlatosat.

– Nyugodjon meg – mondtam szárazon. – Nem is fog. Tehát nem akarja megkockáztatni, hogy véleményt mondjon Carlotta Adamsról?

– Elle est artiste3 – mondta egyszerűen Poirot. – És ezzel nagyjából mindent elmondtam róla.

– Csak nem gondolja, hogy az ő élete is veszélyben forog?

– Valamennyiünk élete veszélyben forog, barátom – mondta Poirot komolyan. – Szerencsétlenség leselkedik mindenütt, várja, hogy ránk ronthasson. De ami a kérdését illeti, azt hiszem, Miss Adamsre nem leselkedik semmiféle veszedelem. Ravasz teremtés, nagyon is az. Ugye, észrevette, hogy zsidó?

Nem vettem észre. De most, hogy Poirot megemlítette, felismerni véltem arcvonásaiban a sémita örökséget. Poirot bólintott.

– Ez biztosítja sikerét. Bár azért őt is fenyegetheti egy lehetséges veszély… ha már a veszélyről elmélkedünk.

– Mi az?

– A pénz szeretete. Aki így szereti a pénzt, az nem tud mindig megfontoltan és körültekintően dönteni.

– A pénz mindenkit ilyenné tesz – mondtam.

– Ez igaz, de ön vagy én felismernénk a veszélyt. Számításba vennénk az előnyöket és hátrányokat. Ha az ember túlságosan szereti a pénzt, akkor csak a pénzt látja, minden más elhomályosul.

Kinevettem komolyságáért.

– Esmeralda, a cigány királynő, jó formában van – jegyeztem meg Poirot-t ugratva.

– A jellempszichológia érdekes téma – válaszolta ő, mintha meg se hallotta volna. – Az ember nem érdeklődhet a kriminológia iránt anélkül, hogy ne érdekelje a pszichológia is. A szakértő számára nemcsak az ölés mint puszta folyamat érdekes, hanem az is, ami mögötte meghúzódik. Tud követni, Hastings?

Mondtam, hogy tökéletesen tudom követni.

– Észrevettem, hogy amikor együtt dolgozunk, ön mindig valamilyen gyakorlatias tevékenységre próbál rávenni. Azt kívánja, hogy lábnyomokat mérjek, cigarettahamut analizáljak, hasra feküdjek, és úgy vizsgáljam a részleteket. Úgy látszik, nem hajlandó megérteni, hogy elég behunyt szemmel hátradőlni a karosszékben, mert úgy minden probléma megoldásához közelebb juthatunk. Olyankor az ember a belső szemével lát.

– Én nem – mondtam. – Amikor én behunyt szemmel hátradőlök a karosszékben, velem csak egyvalami történhet, csakis egyvalami.

– Észrevettem – mondta Poirot. – Különös. Ilyen pillanatokban az agynak lázasan kellene dolgoznia, nem pedig lusta tunyaságba süllyednie. Az elme aktivitása olyan érdekfeszítő, olyan stimuláló! A kicsiny, szürke agysejtek foglalkoztatása szellemi élvezet forrása. Bennük és csakis bennük bízhatunk, hogy a ködön át az igazsághoz vezetnek el bennünket.

Attól tartok, rossz szokásom, hogy amikor Poirot a kicsiny, szürke agysejtekről kezd beszélni, igyekszem nem odafigyelni. Olyan gyakran hallottam már.

Ebben a pillanatban figyelmem a szomszédos asztalnál ülő négy emberre terelődött. Amikor Poirot monológja végéhez közeledett, kuncogva jegyeztem meg:

– Nagy sikere van, Poirot. A gyönyörű Lady Edgware alig tudja levenni a szemét magáról.

– Kétségtelenül közölték vele, hogy ki vagyok – mondta Poirot. Igyekezett szerény képet vágni, de nem sikerült.

– Azt hiszem, a híres bajusza az oka – mondtam. – Lenyűgözi vele a hölgyet.

Poirot lopva megsimogatta bajuszát.

– Igaz, hogy páratlan a maga nemében – ismerte be Poirot. – Hát igen, barátom, az a pamacs, amit maga visel az orra alatt, valóságos borzalom, atrocitás, a természet törvényeinek szándékos megcsúfolása. Mondjon le róla, barátom, könyörgök.

– Az istenért! – mondtam, miközben nem is hallottam, mit beszél Poirot. – A hölgy feláll. Azt hiszem, idejön hozzánk. Bryan Martin tiltakozik, de a hölgy nem törődik vele.

És valóban, Jane Wilkinson indulatosan felpattant székéről, és odalépett asztalunkhoz. Poirot felállt, meghajolt; én is felálltam.

– M. Hercule Poirot, ugye? – kérdezte lágy, fátyolos hangján.

– Szolgálatára.

– Monsieur Poirot, beszélni akarok magával. Feltétlenül beszélnem kell magával.

– Természetesen, Madame. Nem óhajt leülni?

– Nem, nem, nem itt. Négyszemközt akarok magával beszélni. Menjünk fel most a lakosztályomba.

Bryan Martin is odajött. Rosszallóan nevetve szólalt meg.

– Várnod kell egy kicsit, Jane. A vacsora közepén tartunk. Monsieur Poirot is.

De Jane Wilkinsont nem lehetett ilyen könnyen eltéríteni szándékától.

– Ugyan, Bryan, mit számít az? A vacsorát felküldjük a lakosztályomba. Intézd el, légy szíves. És Bryan…

Utánament, és úgy látszott, igyekszik rábeszélni valamire, de úgy láttam, hogy a férfi nem enged. Összeráncolta a homlokát, a fejét rázta. Amikor Lady Edgware még szenvedélyesebben kezdett magyarázni, Bryan egy vállrándítással engedett.

Miközben Jane Wilkinson beszélt, egyszer-kétszer a felé az asztal felé tekintett, ahol Carlotta Adams ült. Azon töprengtem, hogy szavainak van-e valami közük az amerikai lányhoz.

Miután Jane elérte célját, sugárzó mosollyal tért vissza hozzánk.

– Most rögtön felmegyünk – mondta, és szédítő mosolyát rám villantotta.

Úgy tűnt, meg sem fordult a fejében, hogy mi vajon beleegyezünk vagy sem. Minden bocsánatkérés nélkül magával vitt bennünket.

– Óriási szerencse, hogy éppen ma este találkoztunk itt, Monsieur Poirot – mondta, amint a lift felé vezetett bennünket. – Csodálatos, hogy nekem minden olyan nagyszerűen sikerül. Éppen azon töprengtem, mi a csodát csináljak, amikor felpillantottam, és megláttam magát a szomszéd asztalnál. Monsieur Poirot majd megmondja nekem, mit csináljak, mondtam magamban.

Egy pillanatra félbeszakította monológját, amíg a liftes fiúnak odaszólt, hogy második emelet.

– Ha segítségére lehetek… – kezdte Poirot.

– Biztos vagyok benne, hogy igen. Hallottam, hogy maga a legcsodálatosabb ember, aki valaha a földön élt. Valakinek tisztáznia kell ezt a zavaros helyzetet, amibe kerültem, és úgy érzem, hogy ezt csakis önre bízhatom.

A második emeleten kiszálltunk, Jane Wilkinson végigvezetett bennünket a folyosón, megállt egy ajtónál, majd beléptünk a Savoy egyik legfényűzőbb lakosztályába.

A színésznő fehér szőrmebelépőjét egy székre lökte, apró ékkövekkel kirakott táskáját az asztalra dobta, egy fotelba vetette magát, és felkiáltott:

– Monsieur Poirot, nekem akármi módon, de meg kell szabadulnom a férjemtől!

2. fejezet A vacsora

Poirot egy pillanatra meglepődött, aztán összeszedte magát.

– De Madame – mondta csillogó szemmel –, hölgyeket a férjüktől megszabadítani nem az én feladatom.

– Természetesen ezt én is tudom.

– Önnek ügyvédre van szüksége.

– Ebben nagyon téved. Belebetegedtem az ügyvédekbe. Voltak már becsületes ügyvédeim, becstelen ügyvédeim, és egyik sem jutott semmire. Az ügyvédek csak a jogot ismerik, de nem tudnak józan ésszel gondolkodni.

– És gondolja, hogy én tudok?

Jane Wilkinson felnevetett. – Hallottam, Monsieur Poirot, hogy úgy vág az esze, mint a borotva.

– Comment?4 Mint a borotva? Nem értem.

– Nos… hogy maga eszes ember.

– Madame, lehet, hogy az vagyok, lehet, hogy nem. Ami azt illeti, eszes vagyok, kár is lenne tagadni. De az ön kis ügye az nem az én genre-om.5

– Miért ne lenne az? Ezt az ügyet is meg kell oldani.

– Ó, megoldani!

– Ráadásul nehéz – folytatta Jane Wilkinson. – És merem állítani, maga nem az a fajta ember, aki visszaretten a nehézségektől.

– Hadd gratuláljak jó emberismeretéhez, Madame. De ennek ellenére sem vállalok nyomozást válási ügyekben. Nem kellemes – ce métier la.6

– Kedves uram, nem azt kérem magától, hogy kémkedjen. Annak nem volna semmi értelme. De egyszerűen meg kell szabadulnom ettől a férfitól, és biztos vagyok benne, maga meg tudja mondani, mit tegyek.

Poirot kis szünetet tartott, mielőtt válaszolt volna. Amikor megszólalt, hangja megváltozott.

– Először is árulja el nekem, Madame, miért akar olyan nagyon „megszabadulni” Lord Edgware-től.

Jane Wilkinson késlekedés és habozás nélkül válaszolt. Gyorsan, természetesen.

– Hogyne, szívesen. Újra férjhez akarok menni. Mi más okom lehetne rá?

Nagy kék szemét tágra nyitotta.

– Biztos vagyok benne, hogy könnyen elválhat tőle.

– Maga nem ismeri a férjemet, Monsieur Poirot… Ő…. – Jane Wilkinson megborzongott. – Nem is tudom, hogy magyarázzam meg. Különös férfi, nem olyan, mint más emberek.

Szünetet tartott, aztán folytatta.

– Soha nem lett volna szabad senkit elvennie. Tudom, mit beszélek. Nem tudom megmagyarázni, de… különös ember. Az első felesége, tudja, megszökött tőle. Otthagyta a három hónapos kisbabáját is. Edgware nem egyezett bele a válásba, és az asszony nyomorúságban halt meg, valahol külföldön. Aztán feleségül vett engem. És… én sem bírtam ki. Féltem tőle… Elhagytam, és az Államokba mentem. Ő nem adott törvényes okot a válásra, és ha én adtam is ilyen okot, őt az sem érdekli. Mert annyira elvakult.

– Bizonyos amerikai államokban elintézhetné a válást, Madame.

– Azzal semmit sem érek, ha Angliában akarok élni.

– Angliában akar élni?

– Igen.

– Kihez akar férjhez menni?

– Hát ez az. Merton hercegéhez.

Elakadt a lélegzetem. Merton hercege a jó partira vadászó anyákat már egészen kétségbe ejtette. Szerzetesi életet élő fiatalember, vad anglokatolikus, akiről azt beszélik, hogy tökéletesen anyja, a félelmetes, idős hercegnő befolyása alatt áll. A fiatalember szélsőségesen puritán életet élt. Kínai porcelánt gyűjtött, neves műgyűjtőként ismerték. Állítólag egyáltalán nem törődött a nőkkel.

– Majd’ megőrülök érte – mondta Jane érzelmesen. – Nem találkoztam még hozzá hasonlóval, a Merton-kastély pedig egyszerűen gyönyörű. Ez az egész ügy a lehető legromantikusabb. És ő is olyan jóképű, akár egy álmodozó szerzetes.

Elhallgatott.

– Ha férjhez megyek, visszavonulok. Már nem érdekel a színház.

– Csakhogy – mondta Poirot szárazon – Lord Edgware útjában áll a romantikus álmoknak.

– Igen, és kis híján az őrületbe kerget. – Elgondolkozva dőlt hátra. – Természetesen ha Chicagóban volnánk, könnyen elintézhetném, de úgy látszik, maguknak ideát nincsenek gengsztereik.

– Ideát – mondta Poirot mosolyogva – mi úgy tartjuk, hogy minden embernek joga van élni.

– Nem is tudom. Gondolom, jobban megvolnának egyes politikusok nélkül, és amennyit én tudok Edgware-ről, azt hiszem, ő sem hiányozna senkinek.

Kopogtattak az ajtón, egy pincér lépett be a vacsoratálakkal, de Jane Wilkinson beszélt tovább, tudomást sem vett jelenlétéről.

– De én nem azt akarom, hogy megölje, Monsieur Poirot.

– Merci, Madame.

– Gondoltam, talán meggyőzhetné az okos érveivel. Vegye rá, hogy békéljen meg a válás gondolatával. Biztos vagyok benne, hogy képes rá.

– Azt hiszem, ön eltúlozza a rábeszélő képességemet, Madame.

– Ó, biztosan ki tud találni valamit, Monsieur Poirot.

Előrehajolt. Kék szeme ismét tágra nyílt. – Maga is csak azt akarhatja, hogy boldog legyek.

Hangja mély volt, lágy és édesen csábító.

– Én azt szeretném, ha mindenki boldog lenne – mondta óvatosan Poirot.

– Igen, de én most nem mindenkire gondoltam. Én csak magamra gondoltam.

– Azt hiszem, ön mindig is ezt teszi, Madame.

Jane elmosolyodott.

– Önzőnek tart?

– Ugyan, én nem mondtam ilyesmit, Madame.

– Talán az vagyok. De tudja, annyira gyűlölöm a boldogtalanságot. Még a játékomat is befolyásolja. És olyan boldogtalan leszek, ha Edgware nem egyezik bele a válásba – vagy nem hal meg. Mindent egybevetve – folytatta elgondolkodva – sokkal jobb volna, ha meghalna. Úgy értem, akkor végleg megszabadulnék tőle.

Együttérzésre számítva nézett Poirot-ra.

– Ugye, segít nekem, Monsieur Poirot? – felállt, felemelte a fehér belépőt, és könyörögve nézett Poirot arcába. A folyosóról hangokat hallottam. Az ajtó nyitva volt. – Ha nem teszi…

– Ha nem teszem, Madame?

Jane Wilkinson nevetett.

– Kénytelen leszek taxit hívni, odamenni és kinyírni őt.

Nevetve tűnt el a szomszédos szobában, éppen akkor, amikor Bryan Martin lépett be az amerikai lánnyal, Carlotta Adamsszel és kísérőjével, valamint a házaspárral, akik vele és Jane Wilkinsonnal vacsoráztak. Mint Mr. és Mrs. Widburn mutatkoztak be.

– Helló! – mondta Bryan. – Hol van Jane? Meg akarom mondani neki, hogy sikeresen végrehajtottam a megbízatást.

Jane megjelent a hálószoba ajtajában. Egyik kezében rúzst tartott.

– Hát idehoztad őt? Csodálatos! Miss Adams, annyira élveztem az előadását. Úgy éreztem, meg kell ismernem. Jöjjön be, és beszélgessen velem, amíg rendbe hozom az arcomat. Rémisztően nézek ki.

Carlotta Adams elfogadta a meghívást. Bryan Martin egy székbe vetette magát.

– Nos, Monsieur Poirot? – mondta. – Magát is elkapták? Jane rávette, hogy csatázzon helyette? Jobb, ha előbb-utóbb beadja a derekát. Jane nem ismeri azt a szót, hogy nem.

– Lehet, hogy még senki sem mondta neki.

– Jane nagyon érdekes jellem – mondta Bryan Martin. Hátradőlt székében, és lustán fújta a füstöt a mennyezet felé. – Ő nem tudja, mi az, hogy tabu. Nincs erkölcsi érzéke. Nem úgy értem, hogy immorális, nem az. Azt hiszem, az ilyet amorálisnak nevezik. Az életben csak egy dolgot lát: hogy ő mit akar.

Elnevette magát.

– Azt hiszem, vígan megölne bárkit, és határozottan megsértődne, ha elkapnák és fel akarnák akasztani. Az a baj, hogy biztosan elkapnák. Mert esze az nincs. Ő úgy képzeli a gyilkosságot, hogy odamegy taxival, bejelentkezik a saját nevén, majd elsüti a pisztolyt.

– Vajon miért mondja ezt? – mormolta Poirot.

– Tessék?

– Jól ismeri őt, Monsieur?

– Jól ismertem.

Bryan Martin újra elnevette magát, de a nevetését szokatlanul keserűnek éreztem.

– Maguk egyetértenek velem, igaz? – vetette oda a többieknek.

– Hát igen, Jane egoista – helyeselt Mrs. Widburn. – Bár egy színésznő rákényszerül. Vagyis, ha ki akarja fejezni személyiségét.

Poirot hallgatott. Szeme Bryan Martin arcára tapadt, különös, elgondolkodó pillantással figyelte, amit nem tudtam volna megmagyarázni.

Ebben a pillanatban, nyomában Carlotta Adamsszel, Jane vonult be a szomszéd szobából. Felteszem, hogy Jane saját megelégedésére rendbe hozta az arcát, akármit jelent is ez a kifejezés. Nekem pontosan ugyanolyannak tetszett, mint azelőtt, mert szerintem ezt az arcot nem lehet rendbe hozni.

A vacsora egész vidáman zajlott le, néha mégis bizonytalanul megéreztem a hangulat titokzatos hullámzását.

Jane Wilkinsonról számomra kiderült, hogy semmi érzéke nincs a finomságokhoz. Nyilvánvalóan olyan fiatal nő, aki egyszerre csak egy dolgot lát. Beszélni akart Poirot-val, és azonnal elérte, amit akart. Most rendkívül jókedvűnek látszott. Az a vágya, hogy Carlotta Adamst is meghívja vacsorára, szerintem puszta szeszély lehetett. Remekül szórakozott, mint ahogyan egy gyereket is szórakoztat, ha valaki ügyesen utánozza.

A titokzatos hullámoknak, amelyeket éreztem, semmi közük sem volt Jane Wilkinsonhoz. De vajon kiből áradtak?

Egyenként megvizsgáltam a vendégeket. Bryan Martin? Biztos, hogy nem viselkedik egészen természetesen. De ez, gondoltam, talán minden filmsztárra jellemző. Hiú ember, túlzottan tudatos, aki hozzászokott a szerepjátszáshoz, és szerepét nem tudja könnyedén levetni.

Carlotta Adams legalább elég természetesen viselkedett. Csendes, kellemes, mély hangú lány volt. Most, hogy közelről szemügyre vehettem, figyelmesebben megvizsgáltam. Úgy láttam, kifejezetten bájos, de bájosságában volt valami negatív. Vagyis mindenféle zavaró és kellemetlen tulajdonságnak híjával volt. Akár maga a testet öltött halk helyeslés. Már a megjelenése is negatívnak tetszett. Puha, sötét haj, a szeme meglehetősen színtelen, sápadt kék, arca is sápadt, szája mozgékony, érzékeny. Kellemes arc, de nehéz volna ráismerni, ha mondjuk, más ruhában találkozna vele az ember.

Úgy tűnt, örül Jane kedvességének és bókjainak. Minden lány örülne, gondoltam, és akkor – éppen abban a pillanatban – történt valami, ami miatt meg kellett változtatnom elsietett véleményemet.

Carlotta Adams az asztal felett háziasszonyára nézett, aki ebben a pillanatban Poirot felé fordulva beszélt. A lány szemébe különös, vizsgálódó pillantás költözött – mintha csak szándékosan felmérné a másikat, ugyanakkor azt is megéreztem, hogy a sápadt, kék szemekben nagyon is határozott gyűlölködés bújik meg.

Talán csak képzelődtem. Lehet, hogy csak szakmai féltékenység. Jane sikeres, beérkezett színésznő. Carlotta még csak most mászott felfelé a létrán.

Szemügyre vettem a társaság másik három tagját. Mr. és Mrs. Widburn, ők vajon milyenek? A férfi magas, halálsápadt alak, a nő molett, szőke, ömlengő típus. Jómódú embereknek látszottak, akik szenvedélyesen szeretnek mindent, ami kapcsolatban áll a színpaddal. Nem is akartak semmi másról beszélgetni. Mivel mostanában tértem vissza Angliába, nagyon rosszul tájékozottnak találtak, ezért Mrs. Widburn kövérkés hátát fordítva felém, többé tudomást sem vett létezésemről.

A társaság utolsó tagja a sötét hajú, kerek arcú, vidám fiatalember volt, aki Carlotta Adamst kísérte. Első pillanattól fogva gyanakodtam, hogy a fiatalember nem egészen józan. Amint még több pezsgőt ivott, állapota egyre nyilvánvalóbbá vált.

Úgy tűnt, valami mélyen bántja. A vacsora első felében borongós csendben ült. Később kiöntötte nekem a szívét; feltehetőleg azt hitte, hogy egy régi barátja vagyok.

– Azt akarom mondani – kezdte. – Nem. Nem, drága öreg haver, nem…

Nem írnám le részletesen összemosódó szavait.

– Azt akarom mondani – folytatta –, hogy kérdem én… Úgy értem, hogy vegyünk egy lányt… szóval belekavarnak. Mindent összezavarnak. Nem mintha én egy szót is mondtam volna neki, amit nem kellett volna. Nem az a fajta lány. Tudod… puritán ősök, a Mayflower, meg minden. A fenébe is, az a lány becsületes. Úgy értem… Hol is tartottam?

– Hogy nehéz idők járnak – mondtam én megnyugtatóan.

– A fenébe is, milyen igaz. A fenébe is, a szabómtól kellett pénzt kölcsönkérnem a vacsorára. Nagyon rendes ember a szabóm. Évek óta tartozom neki. Ez köt össze kettőnket. Semmi sem köt így össze két embert, igaz, drága barátom? Te meg én. Te meg én. Különben ki az ördög vagy te?

– A nevem Hastings.

– Ne mondd! Meg mertem volna rá esküdni, hogy Spencer Jonesnak hívnak. Hogy a drága öreg Spencer Jones vagy. Az Eton és Harrow-n ismertem meg, kértem tőle kölcsön egy ötöst. Én mindig mondom, hogy egyik arc olyan, mint a másik. Ha mind kínaiak volnánk, meg se tudnánk egymást különböztetni.

Szomorúan megrázta a fejét, aztán váratlanul felvidult, és ivott még egy kis pezsgőt.

– Akárhogyan is – mondta –, nem vagyok egy nyavalyás nigger.

Ez a gondolat láthatólag olyan emelkedett hangulatba hozta, hogy számos reménykedő megjegyzést tett.

– Mindig a dolgok jobbik oldalát kell nézni – tanácsolta nekem –, én mondom, a jobbik oldalát. Egy nap, amikor úgy hetvenöt éves leszek, meggazdagodom. Amikor a nagybácsim meghal. Akkor aztán kifizethetem a szabómat.

Erre a lehetőségre boldogan elmosolyodott.

A fiatalemberben volt valami különös módon szeretetre méltó. Kerek arcán lehetetlenül apró, fekete bajusz árválkodott, ami olyan volt, mintha eltévedt volna egy sivatagban.

Észrevettem, hogy Carlotta Adams szemmel tartja, és miután egy pillantást vetett felé, felállt és asztalt bontott.

– Nagyon édes maguktól, hogy feljöttek – mondta Jane. – Úgy imádok hirtelen elhatározni valamit, és megtenni! Maga nem?

– Nem – mondta Miss Adams. – Én inkább nagy gonddal tervezek meg mindent, mielőtt végrehajtanám. Ez megóv az idegeskedéstől.

Volt valami halványan kellemetlen a modorában.

– Az eredményei magát igazolják – nevetett Jane. – Nem tudom, mikor élveztem valamit ennyire, mint a maga ma esti műsorát.

Az amerikai lány arca kisimult.

– Nagyon kedves, hogy ezt mondja – válaszolta kedvesen. – És nagyon örülök, hogy ezt meg is mondja. Szükségem van a bátorításra. Mint valamennyiünknek.

– Carlotta – mondta a fekete bajuszos fiatalember –, rázz vele kezet, és köszönd meg Jane néninek a vendéglátást, aztán menjünk.

Hogy egyenesen ki tudott menni az ajtón, az az összpontosítás csodája volt. Carlotta gyorsan követte.

– Nos – mondta Jane –, mintha járt itt volna valami fura szerzet, és Jane néninek hívott engem… Eddig észre sem vettem.

– Kedvesem – mondta Mrs. Widburn –, ne is törődjön vele. Zseniális volt ifjúkorában az oxfordi színjátszókörben. Most rá sem ismer az ember, igaz? Olyan szomorú, ha egy ígéretes ifjúból nem lesz semmi. De Charlesnak és nekem is mennünk kell.

Widburnék csakugyan távoztak, és velük együtt Bryan Martin is.

– Nos, Monsieur Poirot?

Poirot rámosolygott.

– Eh bien, Lady Edgware?

– Az ég szerelmére, ne hívjon így. Hadd felejtsem el. Én mondom, maga a legkeményebb szívű kis ember Európában.

– Dehogy, dehogy, én nem vagyok kemény szívű.

Úgy láttam, Poirot éppen elég pezsgőt ivott, valószínűleg egy pohárral többet is a kelleténél.

– Akkor elmegy a férjemhez? És ráveszi, hogy azt csinálja, amit én akarok?

– Elmegyek hozzá – ígérte meg óvatosan Poirot.

– És ha visszautasítja – mert azt fogja tenni –, ugye, kitalál egy ügyes tervet? Azt mondják, maga a legokosabb ember Angliában, Monsieur Poirot.

– Madame, amikor a keményszívűségemről beszél, Európát említi, amikor az eszemről, akkor csak Angliát.

– Ha ezt elintézi, a világmindenséget fogom emlegetni.

Poirot tiltakozó mozdulattal emelte fel a kezét.

– Madame, én semmit nem ígérek. A pszichológia érdekében megkísérlem, hogy találkozót beszéljek meg a férjével.

– Pszichoanalizálja, amennyire csak akarja. Talán jót is tenne neki. De rá kell vennie – az én kedvemért. Nekem kell a szerelem, Monsieur Poirot.

Álmodozva tette hozzá: – Képzelje csak el, micsoda szenzációt lesz!

3. fejezet Az aranyfogú ember

Néhány nappal később reggelinél ültünk, amikor Poirot egy kinyitott levelet dobott elém.

– Nos, mon ami – mondta. – Erről mi a véleménye?

A levelet Lord Edgware írta, és merev, formális stílusban közölte Poirot-val, hogy másnap tizenegy órára várja.

Őszintén szólva nagyon meglepődtem. Azt hittem, Poirot egy szívélyes pillanatában könnyelműen megígért valamit, és sejtelmem sem volt arról, hogy lépéseket tett azért, hogy ígéretét be is váltsa.

A gyors észjárású Poirot persze tudta, mire gondolok, szeme megcsillant.

– Nem csak a pezsgő volt az oka.

– Nem erre gondoltam.

– De igen, úgy gondolta, hogy jókedvre derítette szegény Poirot-t az estély, és olyasmit ígért meg, amit nem tud betartani, sőt nem is áll szándékában betartani. Holott, barátom, Hercule Poirot szava szent.

Amint az utolsó szavakat kiejtette, méltóságteljesen kihúzta magát. – Persze, persze, tudom én is – mondtam gyorsan. – De azt hittem, hogy a véleményét talán kissé… hogy is mondjam… befolyásolták.

– Az én véleményemet nem lehet befolyásolni, Hastings. Nincs az a száraz pezsgő, és nincs olyan aranyló hajú, elragadó nő… Hercule Poirot véleményét semmi nem befolyásolja. Nem, mon ami, az ügy érdekel, ennyi az egész.

– Jane Wilkinson szerelmi ügye?

– Nem egészen. Az ő szerelmi ügye, ahogyan ön nevezi, nagyon is mindennapos dolog. Egy nagyon szép asszony sikeres pályafutásának újabb állomása. Ha Merton hercegének nem volna címe és vagyona, aligha érdekelné a hölgyet ez a szinte szerzetesi életet élő, álmodozó férfi. Nem, Hastings, engem az ügy pszichológiája izgat. A jellemek kölcsönhatása. Örülök a lehetőségnek, hogy Lord Edgware-t közelebbről is megismerhetem.

– Nem is reméli, hogy küldetése sikerrel jár?

– Pourquoi pas?7 Minden embernek van gyenge pontja. Ne képzelje, Hastings, hogy csak mert az esetet pszichológiai szempontból vizsgálom, nem teszek meg mindent az ügy sikeréért. Zsenialitásomat mindig nagy élvezettel fitogtatom.

Féltem, hogy rátér a kicsiny, szürke agysejtekre, és hálás voltam, amiért nem tette.

– Tehát holnap tizenegyre a Regent Gate-re megyünk? – kérdeztem.

– Megyünk? – Poirot incselkedve húzta fel a szemöldökét.

– Poirot! – kiáltottam. – Csak nem akar itt hagyni? Mindig mindenhová elkísérem!

– Ha bűncselekmény történik, titokzatos mérgezés, gyilkosság, akkor ó, igen ön mindig nagy élvezetet talál az ilyesmiben. De ez csupán kis társasági ügy…

– Egy szót se többet – mondtam határozottan –, megyek.

Poirot halkan felnevetett, és ebben a pillanatban látogatót jelentettek be.

Nagy meglepetésemre kiderült, hogy a látogató Bryan Martin.

A színész nappali fényben idősebbnek látszott. Így is jóképű volt, de valahogy nyúzottabb. Átvillant az agyamon, hogy talán kábítószerrel él. A lényéből sugárzó ideges feszültség ilyesmire engedett következtetni.

– Jó reggelt, Monsieur Poirot – mondta vidáman. – Maga és Hastings kapitány észszerű időpontban reggeliznek, aminek nagyon örülök. Mellesleg, gondolom, mostanában nagyon elfoglalt.

Poirot barátságosan rámosolygott.

– Nem – mondta. – Pillanatnyilag semmilyen fontos üggyel nem foglalkozom.

– Ugyan már – nevetett Bryan. – A Scotland Yard nem kérte a segítségét? Nem kell kényes ügyeket kivizsgálnia a királyi család számára? Alig tudom elhinni.

– Barátom, maga összekeveri a regényeket a valósággal – mondta mosolyogva Poirot. – Biztosíthatom, hogy pillanatnyilag semmiféle munkám nincs, bár még nem élek kegyelemkenyéren. Dieu merci.8

– Micsoda szerencse – mondta Bryan megint nevetve. – Talán elfogad tőlem egy megbízatást.

Poirot elgondolkozva fürkészte a fiatalembert.

– Szeretné, ha megoldanék egy talányos esetet… ugye? – mondta egy vagy két perccel később.

– Hát… a következőről van szó. Igen is, meg nem is.

Ezúttal Bryan már idegesen nevetgélt. Poirot továbbra is elgondolkodva méregette a fiatalembert, és egy székre mutatott. Bryan leült. Velünk szemben foglalt helyet, mivel én Poirot mellett ültem.

– És most – mondta Poirot – halljuk.

Úgy tűnt, Bryan Martinnak kissé nehezére esik belefogni mondandójába.

– Az a baj, hogy nem mondhatok el annyit, amennyit szeretnék. – Habozott. – Nehéz ügy. Tudják, az egész Amerikában kezdődött.

– Amerikában? Valóban?

– Először egy apróság hívta fel rá a figyelmemet. Éppen vonaton utaztam, és észrevettem egy bizonyos embert. Csúnya kis fickó volt, borotvált, szemüveges, a szájában egy aranyfog csillogott.

– Aha! Aranyfog!

– Pontosan. Tulajdonképpen ez a dolog lényege.

Poirot bólogatni kezdett.

– Kezdem érteni. Folytassa.

– Szóval, mint mondtam, épp hogy csak észrevettem a pasast. Egyébként New Yorkba utaztam. Hat hónappal később Los Angelesben megint megpillantottam azt az embert. Nem tudom, miért, de felfigyeltem rá. Bár még ebben sincs semmi.

– Folytassa!

– Egy hónappal később Seattle-be kellett utaznom, és röviddel azután, hogy megérkeztem, kit látok újra, mint a barátomat, csakhogy ezúttal szakállat viselt.

– Határozottan különös.

– Ugye? Természetesen akkoriban nem gondoltam arra, hogy bármi köze is lehet hozzám, de amikor újra megláttam Los Angelesben, szakáll nélkül, majd Chicagóban bajusszal és másfajta szemöldökkel, végül egy hegyi faluban csavargónak öltözve… szóval akkor már elgondolkoztam.

– Természetesen.

– És végül, bár elég különösnek tetszett, semmi kétségem sem maradt felőle, hogy engem követ.

– Valóban érdekes.

– Ugye? Ezek után már biztos voltam a dolgomban. Akárhol tartózkodtam is, valahol a közelben mindig felbukkant, bár különböző álöltözetekben. Szerencsére az aranyfogáról mindig felismertem.

– Ó! Az az aranyfog igazán szerencsés véletlen.

– Csakugyan.

– Bocsásson meg, Monsieur Martin, de sohasem beszélt azzal az emberrel? Nem vonta felelősségre, miért követi olyan állhatatosan?

– Nem. – A színész habozott. – Egyszer-kétszer felmerült bennem, de végül mindig meggondoltam magam. Úgy éreztem, csak annyit érhetek el vele, hogy majd jobban vigyáz, és úgysem tudok meg tőle semmit. És ha rájönnek, hogy észrevettem, valaki mást eresztenek a nyomomba, valakit, akit nem ismerek fel.

– En effet,9 valakit, akinek nincs aranyfoga.

– Pontosan. Lehet, hogy tévedtem, de erre a következtetésre jutottam.

– Nos, Monsieur Martin, ön utalt valakikre, éppen az imént. Kikre célzott?

– Csupán fordulat volt, csak az egyszerűség kedvéért fogalmaztam így. Feltételeztem, magam sem tudom, miért, hogy a háttérben valamilyen titokzatos szervezet húzódik meg.

– Volt valami oka rá, hogy ezt higgye?

– Semmi.

– Úgy érti, fogalma sem volt arról, ki követte és milyen célból?

– Fogalmam sem volt róla. Legalábbis…

– Continuez10 – mondta bátorítón Poirot.

– Van egy elképzelésem – mondta lassan Bryan Martin. – Bár csak puszta találgatás.

– Néha a találgatás is sikerre vezethet, Monsieur.

– Egy bizonyos incidensről van szó, ami Londonban történt két évvel ezelőtt. Apróság, de megmagyarázhatatlan, és azóta is képtelen vagyok elfelejteni. Gyakran töprengtem, gondolkoztam rajta. Mivelhogy annak idején nem tudtam megmagyarázni, hajlamos vagyok rá, hogy azt higgyem, ezért követnek, de istenemre mondom, nem tudom, miért vagy hogyan.

– Talán én tudom.

– Igen, de tudja – Bryan Martin zavara visszatért –, az a kellemetlen, hogy nem beszélhetek róla, vagyis most nem. Egy-két napon belül talán már igen.

Poirot kérdő pillantására kétségbeesett képpel folytatta.

– Tudja, egy lány is belekeveredett az ügybe.

– Ah! Parfaitèment!11 Egy angol lány?

– Igen. De… honnan tudja?

– Nagyon egyszerű. Most nem mondhatja el, de azt reméli, hogy egy-két napon belül talán megteheti. Ez annyit jelent, hogy meg akarja szerezni az ifjú hölgy beleegyezését. Aki ezek szerint Angliában van. Ugyancsak Angliában kellett lennie akkoriban, amikor ez az eset történt, mert ha Amerikában lett volna, ön még akkor és ott megkeresi. Tehát mivel az utóbbi tizennyolc hónapban is Angliában tartózkodott, valószínű, bár nem bizonyos, hogy angol. Helyes az okfejtésem?

– Meglehetősen. Mondja, Monsieur Poirot, ha megszerzem a hölgy beleegyezését, utánanézne ennek az ügynek?

Csend lett. Úgy tűnt, Poirot meghányja-veti magában a dolgot. Végül azt mondta:

– Miért jött el hozzám, miért nem beszélt előbb a hölggyel?

– Arra gondoltam… – habozott. – Rá akartam beszélni, hogy tisztázzuk ezt az ügyet, úgy értem, arra, hogy maga tisztázza, mert ha maga nyomoz ebben az ügyben, akkor nem kell a dolognak nyilvánosságra kerülnie, ugye?

– Ez attól függ – mondta Poirot nyugodtan.

– Ezt hogy érti?

– Ha bűncselekményről van szó…

– Ó, szó sincs bűncselekményről.

– Nem tudhatja. Talán mégis.

– De maga mindent elkövetne az ő érdekében… a mi érdekünkben?

– Ez természetes.

Poirot elhallgatott, majd azt mondta:

– Mondja csak, az az ember, aki követte, milyen idős lehetett?

– Egész fiatalos. Úgy harminc körül.

– Ó! – mondta Poirot. – Ez valóban érdekes. Igen, ettől az egész ügy sokkal-sokkal érdekesebb.

Értetlenül néztem rá. Bryan Martin is. Bizonyos vagyok benne, hogy Poirot megjegyzése mindkettőnk számára rejtélyes volt. Bryan felvonta a szemöldökét, és kérdő pillantást vetett rám. Megráztam a fejem.

– Igen – mormolta Poirot. – Ettől az egész történet sokkal érdekesebb.

– Lehet, hogy idősebb – mondta Bryan kétkedve –, de nem hiszem.

– Nem, nem, biztos vagyok benne, hogy a megfigyelése tökéletesen helytálló, Monsieur Martin. Nagyon érdekes, rendkívül érdekes.

Bryan Martint úgy megdöbbentették Poirot talányos szavai, hogy nem tudta, mit mondjon vagy mit tegyen. Felületes csevegésbe fogott.

– Mulatságos este volt az a minap – mondta. – Jane Wilkinson a legerőszakosabb nő a világon.

– Sajátos látásmóddal rendelkezik – mondta Poirot mosolyogva. – Egyszerre csak egy dolgot lát.

– És mégis mindig megússza – mondta Martin. – Magam sem tudom, hogyan viselik el Jane-t az emberek.

– Egy gyönyörű nő kedvéért az ember sokat elvisel, barátom – mondta Poirot mosolygós szemmel. – Ha turcsi orra volna, színtelen bőre, zsíros haja, akkor… hát igen! Akkor nem „úszná meg”, hogy az ön kifejezésével éljek.

– Gondolom, nem – felelte Bryan –, de engem néha nagyon feldühít. Ennek ellenére szeretem Jane-t, bár az az érzésem, hogy bizonyos dolgokban nincs ki az összes kereke.

– Éppen ellenkezőleg, én azt mondanám, hogy nagyon is megvan minden kereke.

– Nem egészen így gondoltam. A saját érdekeivel nagyon is tisztában van, üzleti ügyekben nagyon ravasz. Nem, én erkölcsi szempontból értettem.

– Ó! Erkölcsileg?

– Az a fajta nő, akit amorálisnak nevezhetünk. Nem ismeri a helyes és a helytelen fogalmát.

– Emlékszem, azon az estén is mondott valami ilyesmit.

– Éppen a bűnözésről beszélgettünk az imént…

– Igen, barátom?

– Nos, engem nem lepne meg, ha Jane bűncselekményt követne el.

– Ön pedig bizonyára jól ismeri őt – mormolta Poirot elgondolkozva. – Sokat játszott vele, ugye?

– Igen. Azt hiszem, alaposan ismerem. Szerintem bárkit könnyen megölne.

– Ennyire forróvérű?

– Nem, nem, szó sincs róla. Hideg, mint a jég. Úgy értem, ha valaki az útjába állna, egyszerűen eltávolítaná, gondolkodás nélkül, és nem is hibáztathatnánk… úgy értem, erkölcsileg. Ő meg lenne győződve róla, hogy bárki, aki Jane Wilkinson ügyeibe avatkozik, fölösleges ezen a földön.

Utolsó szavaiban olyan keserűség rejlett, amelyet mind ez idáig nem vettem észre. Kíváncsi voltam rá, milyen emlék válthatta ki ezt az érzést.

– Azt hiszi, gyilkolna is?

Poirot áthatóan figyelte.

Bryan mély lélegzetet vett.

– Istenemre mondom, igen. Talán egy szép napon még emlékezni fog a szavaimra… Tudja, én ismerem. Ugyanolyan könnyen ölne, ahogyan a reggeli teáját megissza. Komolyan beszélek, Monsieur Poirot.

Bryan Martin felállt.

– Igen – mondta Poirot csendesen –, látom, hogy komolyan beszél.

– Ismerem Jane-t – mondta újra Bryan Martin –, nagyon alaposan.

Egy pillanatig összeráncolt homlokkal állt, aztán megváltozott hangon folytatta:

– Ami ezt a kis ügyet illeti, amiről beszélgettünk, néhány napon belül jelentkezem, Monsieur Poirot. Ugye, elvállalja?

Poirot pár pillanatig válasz nélkül nézett rá.

– Igen – mondta végül. – Elvállalom. Érdekesnek találom.

Volt valami különös abban, ahogyan az utolsó szavakat mondta.

Lekísértem Bryan Martint. Az ajtónál hozzám fordult.

– Maga érti, mit akart azzal Poirot, hogy hány éves az a pasas? Úgy értem, miért olyan érdekes, hogy harmincéves? Nem értem, mi lehet ebben olyan fontos.

– Én sem – ismertem be.

– Úgy látom, semmi értelme sincs. Talán csak játszott velem.

– Nem – mondtam. – Poirot nem az a típus. Nyugodjon meg, ha ő mondja, akkor csakugyan fontos.

– Kutya legyek, ha értem. Örülök, hogy maga sem érti. Nem szívesen érezném, hogy teljesen hülye vagyok.

Távozott. Visszamentem a barátomhoz.

– Poirot – mondtam –, mit akart mondani annak az embernek a korával?

– Nem érti? Szegény Hastings! – Mosolygott és a fejét rázta. Aztán megkérdezte: – Mi a véleménye erről a beszélgetésről úgy általában?

– Nagyon keveset tudunk. Nehéz erre válaszolni. Ha többet tudnánk…

– Még anélkül is, hogy többet tudnánk, semmilyen ötlete nem támad, mon ami?

Ebben a pillanatban megszólalt a telefon, így megmenekültem a megalázó beismeréstől, hogy egyetlen ötletem sem támadt. Felemeltem a hallgatót.

Női hang szólt bele, pattogós, világos, hivatalos modorban.

– Itt Lord Edgware titkárnője beszél. Lord Edgware nagyon sajnálja, de le kell mondania a holnap délelőtti megbeszélését Monsieur Poirot-val. Váratlanul Párizsba kell utaznia. Ha megfelel, volna néhány perce Monsieur Poirot számára ma, negyed egykor.

Megkérdeztem Poirot-t.

– Hogyne, barátom, megyünk ma.

Megismételtem a választ a telefonba.

– Helyes – mondta a pattogós, hivatalos hang –, tehát ma negyed egykor.

Letette a kagylót.

Tartalom

1. fejezet: Színházi est

2. fejezet: A vacsora

3. fejezet: Az aranyfogú ember

4. fejezet: A beszélgetés

5. fejezet: Gyilkosság

6. fejezet: Az özvegy

7. fejezet: A titkárnő

8. fejezet: Lehetőségek

9. fejezet: A második haláleset

10. fejezet: Jenny Driver

11. fejezet: Az egoista

12. fejezet: Geraldine

13. fejezet: Az unokaöcs

14. fejezet: Öt kérdés

15. fejezet: Sir Montagu Corner

16. fejezet: Vitatkozunk

17. fejezet: Az inas

18. fejezet: A másik férfi

19. fejezet: A nagyasszony

20. fejezet: A taxisofőr

21. fejezet: Ronald története

22. fejezet: Hercule Poirot különös viselkedése

23. fejezet: A levél

24. fejezet: Hírek Párizsból

25. fejezet: Ebédmeghívás

26. fejezet: Párizs?

27. fejezet: A szemüveg

28. fejezet: Poirot néhány kérdést tesz fel

29. fejezet: Poirot beszél

30. fejezet: Az igazság

31. fejezet: Emberi dokumentum

Jegyzetek

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0
Vollkorn – SIL Open Font License