Rachel Harrison: Black Sheep

Copyright © 2023 by Rachel Harrison

Hungarian translation © Tót Barbara, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Rachel Harrison: Black Sheep

Berkley, Penguin Random House, LLC, USA, 2023

Fordította: Tót Barbara

ISBN: 978 963 598 371 1 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Friedrich Zoltán, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: thriller, horror

A rossz gyerekeknek

1

Ahogy ott álltam, és aznap este már ötödjére énekeltem a szülinapi dalocskát, rájöttem, nagyot tévedtem azzal, hogy nem hittem a pokolban. A pokol a szülinapi dal volt. A pokol a Shortee’s volt. A pokol a zöld pólóing volt, a csupa khaki undormány, az elcseszett egyenruha. A pokol az életem volt.

– És boldog Shortee’s boldog szülinapját neked, hejj! – tapsikoltam, és az járt a fejemben, hogy igen, ez az. Ez a megvetés csimborasszója. Egy hegymászót képzeltem el a Mount Everesten, aki dicsőség helyett csak keserűséget érez, és küzd a látványtól fintorba ránduló arcizmai ellen.

Kerri előhozta a csokilávatortát a kölyöknek, és amikor a srác elfújta a gyertyát, mind ugrándozva tapsoltunk, de én csak arra az érzésre vágytam, ami általában eltölt: a tompaságra a helyett a nyomorúság helyett, amit most éreztem.

A szülők adtak egy nagy cuppanóst a kölyök homlokára, és összekócolták a haját. A nővére félénken megkérdezte, kaphat-e egy falatot a tortából. Őket vizslattam, miközben szétosztottam az extra kanalakat és szalvétákat, és hosszú ideje először eszembe jutott a saját családom.

Hosszú ideje először hiányoztak.

Vagy is inkább, ha őszinte akarok lenni, és úgy érzem, annak kéne lennem, hosszú ideje akkor először ismertem be magamnak is, hogy hiányoztak, és hogy mennyire. Abban a pillanatban átadtam magam a családi áramlatok sodrásának. Meghallottam a vér szavát.

A kezem a nyakamra tévedt, amelyen nem volt semmi. Hiányzott róla a tinikori ismertetőjelem, a külvilág által olykor sóvárgással, legtöbbször nehezteléssel fogadott ékszer.

– Minden oké? – kérdezte Kerri, miközben visszakísért a konyhába.

– Hogyne – feleltem minden meggyőződés nélkül.

– Szuper. Ja, hát izé, gondolkodtam… – kezdte, de megakadt, amikor észrevett egy csokifoltot a pólóján. – Uhh! Csoki. Mondd, hogy ez csak csokiöntet. Basszus!

– Min gondolkodtál? – kérdeztem vissza, miközben az ablakot figyeltem a nyolcas asztal rendeléséért.

– El tudnád vinni esetleg a műszakomat zárásig? – pislogott rám szempilla-rebegtetve; a szemfesték morzsái hamuként hullottak az arcára.

– És miért is tenném? – érdeklődtem, majd bedugtam a fejem az ablakon, hogy lássam, mit csinálnak a szakácsok, mert gyanítottam, megint kibújnak a munka alól.

– Mert nagyon szépen kérlek rá – válaszolta. – És azért, mert tartozol nekem.

– Tartozom?

– Mindig elviszem a műszakjaidat.

– Például mikor? – horkantottam.

– A múlt héten.

– Beteg voltam – mentegetőztem. Nem hazudtam. Tényleg beteg voltam. Kijött a munkaundoritiszem.

– Légyszi, Ves!

– Miért akarsz korábban lelépni? – Elléptem egy túlzottan izgága felszolgáló útjából, aki bizonytalanul egyensúlyozta a felhalmozott tányérokat a kezében.

Kerri felkapott egy adag gofrit az ablakból. Még mindig nem a nyolcas asztal rendelését.

– Sean miatt.

– Sean miatt? – hökkentem meg. – Most komolyan? Az a srác? A miatt a srác miatt lépsz le hamarabb?

– Túl szigorú vagy.

– Az a pali úgy bánik veled, mint egy utazófogkefével. Egy hétig használ téged, aztán több hónapra megfeledkezik rólad – állapítottam meg. – És ez téged vagy nem érdekel, vagy annyira nincs önbecsülésed, hogy semmit nem teszel ellene. Bármelyik legyen is, totál elbaszott az egész.

Egy pillanatra leesett az álla, a szeme kitágult, mint azoknak a gyerekeknek, akik valami új és brutális dologra jönnek rá a világgal kapcsolatban. A hamburgered bociból van. Mú. Ismertem ezt a nézést. Megbántottam őt az őszinteségemmel. De ami igaz, az igaz, és muszáj volt valakinek szembesítenie vele. Ez a valaki akár én is lehettem.

– Akkor most elviszed a műszakomat, vagy nem? – fonta keresztbe a karját a mellkasán.

– Nem szívesen vagyok a cinkosod, de legyen. Elviszem. De esküszöm neked, ha még egyszer el kell kornyikálnom azt az istenverte szülinapi dalocskát, ott vége a játéknak.

– Köszi! – hálálkodott, majd sarkon fordult. A hátsó rész felé haladtában megtorpant, majd visszapillantott a válla felett. – Amúgy egyáltalán nem vagy elég csinos ahhoz, hogy ilyen bunkó legyél. Pedig igazán csinos vagy.

Kis híján megtapsoltam. Engem nem egyszerű savazni, de ő simán lyukat égetett az egómon.

– Kész a rendelés! Nyolcas az ablakban! – kiáltotta az egyik szakács. Amikor odamentem érte, megköszöntem neki, aztán meghallottam, hogy az orra alatt mormog.

– Szíves örömest, felség.

Kaptam rosszabb beceneveket is, keményebb sértéseket. Fájóbb mondatokat.

Este tíz után a Shortee’s rendszerint részeges tahók pöcegödrévé vált. Némely estéken volt hozzájuk türelmem, más estéken viszont legszívesebben csak lecigánykerekeztem volna egy szikla tetejéről.

Ez az este az utóbbi kategóriába tartozott.

– Négyes a bárpulton – közölte Amy, a recepciós a rágógumiját csócsálva. Az itt dolgozóknak tiltották a rágózást, de ő csak azért is csinálta, én pedig tiszteltem azért, hogy megingathatatlanul kiáll eme aprócska lázadás mellett.

– Remek – feleltem, és az órára pillantottam. Már kevesebb mint háromnegyed óra volt vissza zárásig, de nem hittem benne, hogy ez az új asztal távozik addigra, ez pedig túlórát jelentett nekem. Elátkoztam Kerrit meg a borzalmas döntéseit. Aztán a sajátjaimat is.

Odakukucskáltam, és láttam, hogy négy férfi foglal helyet az asztalnál, az egyik egy igazi helyi vagány csávó a hátrafordított baseballsapkájában. Ha mosolyognék és lelkesedést színlelnék, akkor talán – talán – lenne esélyem a korrekt borravalóra. De inkább kételkedtem benne. Addigra már három évet lehúztam a Shortee’sban, és összesen hat évet a vendéglátóiparban, miután betöltöttem a tizennyolcadik évemet, és megpattantam otthonról. Centre pontosan meg tudtam mondani egyetlen pillantással, hogy ki mennyi borravalót fog adni. Kicsit béna mágia volt, mintha egy gonosz tündér ajándékozott volna meg egy kegyetlen, hasznavehetetlen képességgel. A jóslás hatalmának különösen szűk keretek közé szorított válfajával.

– Hali, hogy vagyunk ma? – kérdeztem tőlük, és igyekeztem felszítani magamban a mesterséges buzgalmat, ahogy az asztalukhoz közeledtem. – Vespernek hívnak, és ma én szolgálok fel nektek. Kezdetnek kértek valamit inni, vagy várjak még pár percet?

– Ja, ööö, nekem lesz egy… – És így adta le a rendelését mindegyik.

Leszegtem a fejem, lefirkáltam a noteszembe a rendeléseket, és próbáltam figyelmen kívül hagyni a meredt tekintet forró bökdösését. A faszi azon a módon bámult meg, amihez sajnos már igencsak hozzászoktam. A zsigereimben tudtam, mi következik. Fontolgattam, hogy elmeneküljek.

Hát ezt kapom, amiért eszembe jutnak és hiányoznak, merengtem. Visszacsalogattam őket.

– Vesper?

A nevem hallatán ösztönösen felpillantottam.

– Először is, ez nagyon menő név – kezdte a srác. Ő volt a legidősebb az asztalnál, a harmincas évei közepe-vége tájékán járhatott, tehát kábé a szükséges életkorban. Elég idős volt már ahhoz, hogy egykor akár be is szökhetett a nő filmjeire, vagy kikölcsönözhette a kazettákat. Borostás volt, és talpig feketébe öltözött. Egykor bizonyára kis punk lehetett, aki a helyi pláza filléres boltjából öltözködött. Valószínű, hogy megvette a posztert, és a falára ragasztotta. Tudtam is, melyiket. Egy temetőben pózolt fekete, sokat sejtető, hálós ruhában, láncos melltartóban és egy különös ékszerrel, amiről mindenki azt hitte, csak pimaszkodásból viseli. – Másodszor pedig, mondta már neked bárki is, hogy pont ugyanúgy nézel ki, mint Constance Wright?

– Kicsoda? – kérdeztem vissza. Általában így reagáltam, mert tudtam, hogy kiidegelné az érintettet.

– A sikolykirálynő! Vágod, a csaj a Halálos váltságdíjból, a Véres éjfélből, a Démoni farmból meg A fekete-völgyi boszorkányok bűnéből.

Megráztam a fejem, és ördögi vigyor terült szét az arcomon a hazugság miatt.

– Komolyan? Soha nem is hallottál ezekről a filmekről?

– Nem bírom a horrort – kamuztam megint. – Inkább hozom az italokat.

– De nem kell bírnod a horrort ahhoz, hogy ismerd Constance Wrightot. Tökre ugyanolyan az arcotok, eskü! – Elővette a telefonját, mire hátrálni kezdtem.

– Máris jövök az italokkal.

Reméltem, hogy amikorra visszatérek az asztalhoz, már más témára repülnek rá, de nem volt szerencsém. Leraktam a söröket az asztalra, de a faszi még mindig a telefonját nyomkodta. Ráguglizott, és felmutatta a képeit.

És ott is volt. Az anyám.

– Tényleg nem tudod, ki ez a nő? – hitetlenkedett. – Ő egy ikon.

– Haver, nyughass már – csitította a másik.

– Én nem annak látom – vontam meg a vállam. – Bocsi.

– Ez komoly? – erősködött. Csalódottnak tűnt, és felhorgadt bennem a bűntudat amiatt, hogy átverem. De szükséges megtévesztés volt.

– Lehet, hogy a haj miatt – mondtam. Pont azért vágtam le, hogy elkerüljem az ilyen helyzeteket, mint amibe kerültem, de a rövid, tépett frizura sem bizonyult elegendőnek. Az arcomat nem változtatta meg.

A faszi bólintott, és visszavette a telefonját. A képernyőt bámulta, egyre csak görgette a képeket anyámról.

– Lehet, hogy túl fiatal vagy. Lemaradtál az aranykorról. Amikor beszívtunk, majd elmentünk a legújabb horrorfilmekre, és kurvára paráztunk. Mindenki csak pofázik manapság a horrorról, de már egyáltalán nem rémisztőek. Mindegyik mondani akar valamit. Pedig nem kell mondania semmit, csak ijesztőnek kell lennie… – A végére már csak magának motyogott. – Talán ezért sem szerepel ma már Constance Wright egy filmben sem. Képzeld, lent lakik Jersey-ben, valami farmon.

– Azta. Izgi – adtam a meglepődöttet a hírek hallatán. Én nem örököltem Constance színészi tehetségét. – Kértek ennivalót is, vagy elég lesz az ital?

Csípős nachost és csirkeszárnyfilét rendeltek, nekem pedig minden álmom, miszerint hajnali egy előtt hazaérek, ott és abban a pillanatban szörnyethalt.

Egyre csak szállítottam nekik az újabb kör piákat – mindegyikőjük percek alatt benyakalta, bármit is vittem, amivel akkorára dagasztották a számlát, hogy szép borravalóra számíthattam volna, de annyira berúgtak, hogy abban sem maradt reményem, hogy egy egyszerű százalékszámítást képesek lettek volna elvégezni.

Az expunk nem hozta fel ismét a Constance-témát, és ez jó is volt így, de az ügyeletes helyi vagány csávó kezdett az idegeimre menni. Ő vedelt a legtöbbet, és ez meg is mutatkozott.

– Vessie – szólított meg, amikor leraktam a nachost és a csirkeszárnyat. Csakis Rosie-nak engedtem, hogy így hívjon. – Vessie, ezeket te csinálod? Bemész a konyhába, és kaját csinálsz nekünk?

– Persze – feleltem. – Meg is mikrózom, meg minden.

Ahogy megfordultam, felém nyúlt, és tenyérrel fenéken legyintett. Megpördültem, mire felröhögött.

– Jaj, bocs má’. Ne haragudj. Hoznál még ebből a sajtszószból?

Biccentettem, és visszavonultam a konyhába. A Shortee’s nem igazán engedélyezte az extra adag sajtszószt, de azért szedtem belőle, és megmelegítettem, mert arra jutottam, egyszerűbb ezzel befogni a HVCS száját, mint megmagyarázni neki egy étteremlánc önkényes szabályait.

Az órára lestem. Tizenegy ötvennégy volt. A Shortee’s szabályzatába az sem fért bele, hogy bárkinek kitegyük a szűrét. Aki fél tizenkettő előtt érkezik, annak hagynunk kell, hogy maradjon, míg befejezi az evést-ivást. A Shortee’s a vendégszeretetet tartja szem előtt, ahogy a főnököm, Rick szajkózta mindig. Volt egy elméletem, mely szerint ő csak egy vállalati robot, amely embernek álcázta magát. Sok elméletem volt Rickkel kapcsolatban.

Az emlegetett szamár be is lépett a konyhába.

– Hogy vagyunk, Vesper?

Éttermi nyelven a „mi” mindig azt jelenti, hogy „te”, és ha a kiszolgáló személyzet tagjaként kapsz egy ilyen kérdést, a válasz jobb, ha pozitívan hangzik.

– Remekül – préseltem ki összeszorított fogaim között.

– Mit csinálunk?

– Az egyik vendég kért még sajtot a nachoshoz.

Rick összeráncolta a szemöldökét.

– Tudom, tudom – tártam szét a karom. – De mindig a vendég az első, nem? A vendégszeretetet tartom szem előtt.

– Rendben, de számold fel – egyezett bele. – Két dollár.

– Ez most komoly? Két dollár?

Válaszul megint összehúzta a szemöldökét.

– Vettem. Köszi! – Ezzel meglódultam a sajttal, hogy minél messzebbre kerüljek Ricktől, bár annyira nem rohantam a tirpák, tapizós, nachosra éhező cimbikhez.

Ráérősen átlibegtem az asztalok között, beszívtam a takarítószer citromos illatát, amivel mindent áttörölgetünk. Ez az illat az este végét jelentette. Ez az ideje hazamenni illata. De tudtam, hogy egyhamar nem fog megtörténni, és a szívem kihagyott egy ütemet annak gondolatára, hogy már megint egy hosszú és álmatag buszutat kell végigülnöm a vaksötétben.

Elnyomtam egy ásítást, és a kényszert is, hogy a falhoz vágjam a sajtot, és Hihetetlen Hulk módjára letépjem a pólómat, hogy aztán felgyújtsam az egész kócerájt.

– Tessék – csúsztattam a sajtos edényt az asztalra.

– Hadd kérdezzek valamit – kérdezte a HVCS, miközben közel hajolt hozzám, és megajándékozott borzalmas leheletével. – Épp arról dumáltunk, hogy a jó csajoknak mindig apakomplexusa van. Neked is apakomplexusod van, Vesper?

Felkacagtam. Nem udvariasan vagy hárítóan. Teljesen őszintén.

Ó, ha ő azt tudná.

Valószínűleg valamiféle jelnek vette a kacajt, mert megint hozzám ért. Ez alkalommal a derekamat találta meg, és közelebb húzott magához. Egy pillanatra eszembe jutott Brody. Hogy milyen lenne, ha ő érne hozzám. Ahogy a keze végigsimít rajtam, a kéz, amelyre vágytam, a kéz, amely engedélyt kapott rá.

– Hé! – kiáltottam fel, miután elhessegettem az emléket, és hátraléptem az asztaltól. – Ne nyúlj hozzám!

– Jól van már, jól van – szólt. – Nyugi.

Újra felnevettem, de a nevetés mögött most éktelen harag lángolt. Nem valami új dolog volt; mindig is megvolt bennem. Egy fortyogó üst, amelyet folyton eldugtam, mint egy baseballütőt az ágytámla mögé. A szokásos módon éltem át: először a fehéren izzó, vakító gyötrelem villant fel, amit hűvös csüggedtség követett, és végül az egész közönybe fulladt.

– Máris hozom a számlát – jelentettem ki, és megfordultam.

– Még nem végeztünk – méltatlankodott. – Azt kell csinálnod, amit mondunk. Ha azt mondjuk, hajolj be nekünk, te behajolsz, különben nincs borravaló.

A pofátlanságtól egészen megdöbbenve pördültem vissza.

– Na, most ki az apucid? – húzta fel az egyik szemöldökét. A többiek kuncogva rázták a fejüket, nem szóltak semmit.

A sajtért nyúlt, és vagy a saját ügyetlensége, vagy a túlságosan ügybuzgó mikró miatt, de valahogy a sajt felbugyborgott.

Úgy is mondhatnánk, hogy felrobbant.

És az egész beledurrant az arcába.

Először nem visított, úgyhogy első pillantásra úgy is tűnhetett, hogy csak ártalmatlanul ráfröccsent. De aztán észrevettem a vékony, gyöngyházfényű kígyókként kanyargó gőzfodrokat. És utána meghallottam a sistergést.

Na, aztán már visított.

– Á, áááá! Éget! Leégeti a kurva arcomat! Á! Segítség! – A szalvétáért kapdosott. Az expunk fürge észjárással ráborította a sörét cimborája sajt forrázta arcára, de az ital nem igazán enyhítette a károkat. A HVCS tovább üvöltött. Megszerezte a szalvétát, majd törölgetni kezdte magáról a narancsszín sajtdarabkákat. Nyomukban a bőr lehámlott, és a naplemente vörösében pompázott. Az orromban is éreztem a sérülés szagát, az égett húsét. A baljós előjelét.

Ez rosszul sült el. Nagyon-nagyon rosszul.

Ez alkalommal nem azért nevettem, mert vicces volt, vagy mert felmérgeltem magam. Ideges nevetés volt. A végítélet napjának kacagása.

És nem lettem tőle népszerűbb.

Rickkel ültem a bárpult mellett. A Shortee’s egyedi koktélját, a mézes-jalapeñós Margaritát készítette el nekem, amit literes bólépohárban szokás szervírozni, és azonnal tudtam, hogy ki leszek rúgva.

Ő vizet ivott, citromszeletkével a pohár peremén.

Rick az a fajta srác volt, aki épp csak egy picit húzza feljebb a nadrágját a kelleténél, fonott övét egy lyukkal szorosabbra húzza, és belegyűri a zöld pólóinget. Volt egy olyan érzésem, hogy imádja ezt a pólót. Szerintem abban is aludt. „Ne gondolj rám úgy, mint egy főnökre” jellegű főnök volt. Kerri mindig arról beszélt, mennyire sajnálja őt, merthogy mindig csak jót akart. Elkényeztetett gyerek voltam, de naiv azért nem. Gyanítottam, hogy Ricknek is van egy sötét oldala, vagy egy titkos, undorító fétise; lehet, hogy kis korában állatokat kínzott. Talán elvárásai voltak a világgal szemben, és miután ezek nem teljesültek, dédelgetett magában valami ocsmány megvetést, amely előbb-utóbb felüti majd a fejét.

Kerri azt mondta, hogy nem kellene mindig a legrosszabbat feltételeznem másokról, és hiába tiltakoztam, mondván, ez csupán megérzés, nem úgy tűnt, mintha hinne nekem.

– Nos – kezdte Rick, és megköszörülte a torkát.

– Nos – ismételtem utána, majd belekortyoltam a Margaritámba. Ha már munkanélküli leszek, legalább annyit megtehetek, hogy az utolsó csepp tequilát is kiszürcsölöm ebből az óriási pohárból. Mindent elveszek a Shortee’stől, amit csak tudok, mielőtt még a nagy büdös semmivel eresztene szélnek.

– Hát ezért nem szoktunk extra adag sajtot adni – közölte Rick a fejét csóválva.

– A srác külön kérte. Nemet kellett volna mondanom? – Nem emeltem meg a hangom. Nem volt elég erőm ahhoz, hogy mérges legyek. Ritkán fordult elő. Ha újra és újra megrekedsz az életben, az kiveszi belőled az erőt. – Még szóltál is, hogy két dollár lesz.

– Nem áll szándékomban belebonyolódni, hogy ki is volt itt a hibás, Vesper. De akár be is perelhet minket.

– Aha – feleltem. Lenyaltam a pohárról a sót. – A csávó többször is letapizott, de hogyne, miért is ne perelne be minket, ha már ahhoz is kétbalkezes, hogy megfogjon egy tál nachost.

– Fogdosott téged?

– Számít?

Rick felsóhajtott, amit nemleges válasznak vettem.

Hát persze hogy nem számít.

– Figyelj – szólt Rick. – El kell bocsátanom téged.

Vártam, hogy rám törjön a szomorúság vagy a megkönnyebbülés vagy a félelem vagy a szégyen. De csak részegnek éreztem magam. Sosem bírtam ezekkel a nagy Margaritákkal. Csuklottam egyet, és nem szóltam semmit.

– Nem csak a ma este miatt, Vesper. Többen is panaszkodtak rád.

– Igen? – kérdeztem. – Többen is?

– A viselkedésed miatt – ismerte be összehúzott szemöldökkel. – Hogy nem vagy csapatjátékos.

– Kerri helyett is én dolgoztam ma este – feleltem. – Ez az eset az ő műszakja alatt történt. Ha nem ajánlom fel kedvesen, hogy elviszem helyette, nem lennék ebben a helyzetben.

– És tessék, itt is van – jelentette ki. – A probléma a hozzáállásoddal. Ez az állandó szarkazmus. A Shortee’s egy család. Senki sem áll senki felett.

Felség, jutott eszembe. Vajon a szakácsok panaszkodtak rám?

– Három évet húztam le itt – közöltem, bár nem értettem, miért küzdök egy olyan állásért, amelyik nem is érdekel igazán. Nem a pénz volt az oka, simán találok másik munkát, egy másik Shortee’st. Nem is az igazságtalanság; már gyerekként is tudtam, hogy semmi sem fair. Talán az zavart, hogy kirúgnak ahelyett, hogy felmondanék, amiről már a legelső munkanapom óta álmodoztam. Vagy talán csak annyira elegem volt az életemből, amiért mindent feláldoztam, hogy nem tűrhettem, hogy ez a pöcs Rick kioktasson a hozzáállásomról. – Mindegy. Őszintén szólva ha még egy napot el kellett volna töltenem azzal, hogy tettessem a lelkesedést a rántott sajtos falatkákért, valószínűleg kifeküdtem volna egy kamion elé. És rühellem ezt a pólót. Úgy nézünk ki benne, mint egy rakás gyökér takonypóc egy osztálykiránduláson. Lehetetlen bármiféle tiszteletet kivívni ebben a göncben. Bohócsapkában is nagyobb esélyünk lenne rá.

Olyan gyorsan nyeldekeltem a Margaritám végét, ahogy csak tudtam.

– Elpostázom az utolsó fizetési csekkedet – szólt Rick hidegen. Látszott, hogy vérig sértettem a pólóról alkotott véleményemmel.

– Király – csúsztam le a bárszékről. – Köszi szépen.

– Vesper! – Már majdnem kiléptem az ajtón, amikor utánam szólt. Kis híján tovább is mentem, de aztán mégiscsak kíváncsi lettem a mondandójára.

– Adhatok még egy jótanácsot? – tette fel a költői kérdést. Nem várta meg, hogy válaszoljak rá. – Keményen dolgozol. Okos vagy, és gyönyörű is. Fiatal. De nem állsz felettünk. Nem vagy különleges.

– Ez lenne a tanácsod? – kérdeztem színtelenül.

– Tudod, mit? Hagyjuk. Sok szerencsét, Vesper. Minden jót kívánok.

Tudtam, hogy hazudik. Azt akarta, hogy elbukjak, hogy végre valamiben igaza lehessen. Hogy ettől jobban érezze magát.

Hagytam, hogy bevágódjon az ajtó mögöttem, aztán kibotorkáltam a parkolóba. Elszédített a tequila, kavargott a gyomrom. Életem első tizennyolc éve azzal telt, hogy mindenki dicsért és különlegesnek tartott. De amióta elmentem otthonról, otthagytam a családomat, az egyházat – tehát azóta, hogy kiléptem a „való világba” –, mindenki csak azt mondja nekem, hogy nem vagyok különleges.

Még mindig nem döntöttem el, kinek adjak igazat.

Annyira azért nem voltam részeg, hogy ne tudjak felszállni a buszra, de ahhoz eléggé, hogy rájöjjek, nem kellett volna. Felháborodtam az Uber árán, ami egyheti betevőt jelentett, pláne most, hogy munkanélküli lettem. Úgyhogy mély levegőket vettem, amikor a rázkódástól émelyegni kezdtem. A gyomrom minden megállónál méltatlankodott, amikor a sofőr padlóféket nyomott. Hányás fenyegetett a torkom mélyéről. A megállómig visszatartottam. Leszálltam, aztán egy kuka fölé hajoltam. A csípős Margarita bosszúja.

Hál’ istennek nem voltak szemtanúk.

Felkapaszkodtam a lakásomhoz vezető dombon. Nem volt messze, olyan tízpercnyi séta, de a két műszak betette a kaput, a talpam felhólyagosodott, a fejem sajgott; a hátam, a vállam, a nyakam, minden ízületem sipákolt. A kimerültség teljesen elborított, a domb pedig a szokásosnál is meredekebbnek érződött.

A levegő hártyaként vett körbe – nyúlós és ragadós volt a párától –, a hőség sem csillapodott. Megsavanyodtam, mint a pulton kint hagyott tej. Megalvadt a vér az ereimben. Nem éreztem magam embernek, csak különböző, egybenyalábolt darabkák összességének. Húztam a lábam a lehetetlennek tetsző emelkedőn, és eljátszottam a gondolattal, hogy ott helyben összeessem, kivonjam a fehér zászlót, és bejelentsem a gravitáció győzelmét. Dicsőséggel buktam volna el.

Felbukkant az épület teteje a domb felett. Láttam a lakásomat, felülről a második ablakot a sarkon – koromsötét volt odabent, olcsó fehér függönyöm ki-kilibbent a nyitott ablakon, úgy nyúlva az éjszakába, mint egy sóvárgó szellem.

Felette a hold ragyogott ezüstösen, mutatósan; már majdnem megérett a szedésre, ahogy apám mondta mindig. A sziporkázó égbolt koronaként ült a láthatáron. Megannyi ékszer – a lángoló csillagok annyira vágynak rá, hogy lássák őket, még fényévekre tőlük is kivívják maguknak a figyelmet. Könnyű megfeledkezni arról, hogy a csillagok is halandók; megszületnek, aztán meghalnak. Tündöklést hagynak hátra maguk után.

Július volt, és a július mindig csínján bánik a légmozgással – olyan, mint egy zsugori olvasztókemence. De ez az éjszaka… ez az éjszaka kifejezetten izgágának tűnt. Nem éreztem a szellőt, mégis láttam, ahogy körülöttem söpör. Az utcát szép sorban szegélyező fák dülöngéltek, remegtek a leveleik. Megcsillant rajtuk az utcai lámpák fénye, ami még erőteljesebbnek érződött, mint általában. A járdán túl valami a bokrok között neszezett. A virágok kinyújtóztatták gazdagon bimbózó nyakukat.

A mozgás, a fények… ezeket talán észre sem vettem volna. A csend volt, ami nyugtalanított, ami bizonyítékul szolgált rá, hogy itt valami nagyon nincs rendben.

Igen, elfáradtam, és igen, részeg voltam, és igen, egy kicsit ingerült is amiatt, hogy minden ünnepélyességet mellőzve rúgtak ki. De akarva-akaratlanul is éveket töltöttem azzal, hogy a bennem működő riasztórendszert finomítsam, ami figyelmeztetett minden veszélyre. Akiknek szükségük van rá, nem tehetnek másként.

Úgyhogy tudtam jól, hogy nem vagyok egyedül. Tudtam, hogy figyel valaki.

Meglehet, mindenki másképp tapasztalja meg, amikor megérez magán egy leplezni kívánt tekintetet. Számomra olyannak érződött, mintha hegyes bottal böködnének, mintha belülről viszketett volna a bőröm.

Körülöttem az éjszaka túlságosan gyönyörű volt. Túl tiszta. Sehol egy szemétdarab a járdán, ami szintén elég nyugtalanító volt. Az egész környezet meg akart győzni róla, hogy bízzam benne – tehát nyilván egyáltalán nem bíztam.

Imbolyogva megtorpantam az utca közepén, és idegesen kerestem valami bizonyítékot, a fenyegetés látható jelét. Vártam, hogy felbukkanjon egy alak, hogy egy árnyék hatoljon be az utcai lámpák fénykörébe, vagy hogy valaki előmásszon az egyik parkoló autó mögül. Vártam egy hangra, füleltem, hogy egy zaj megzavarja a mértéktelen csendet. Vártam, hogy az ellenség kiemelkedjen a sötétségből.

Az a helyzet a veszéllyel, hogy mindig van arca. Azt viszont már a veszély dönti el, hogy megmutatja-e neked, vagy sem.

– Gyerünk… bújj elő – suttogtam. – Minek húznád a nagy leleplezést?

Van valami, amit tudnotok kell rólam, amire idővel ráébredtem, és amit most valószínűleg meg kellene osztanom veletek, hogy minden más értelmet nyerjen. Úgy látszik, én az a fajta vagyok, aki addig piszkál egy sebet, amíg újra vérezni nem kezd, aki félrehúzza a bőrt, hogy lássa, mi van alatta. Az önpusztítás határáig kíváncsi típus vagyok.

Emellett azonban türelmetlen is, és miután úgy éreztem, hogy már vagy egy órája várom a nagy semmit a különös csendben és a szakadatlan fülledtségben, megenyhültem, és visszafordultam a domb felé, folytatván a mászást. Tovább-baktattam – átnyomakodtam a szédülésen, a fájdalmon, a rólam ömlő izzadságon, a Margarita és a hányás torkomat kaparászó, égető ízén –, és végre-valahára elértem az ajtóig.

Babráltam a kulcsaimmal. Még egyszer utoljára hátrapillantottam, félig arra számítva, hogy valaki, egy bujkáló idegen ott áll a sétányon. De nem állt ott senki. Egyedül voltam.

Teljesen egyedül.

Sikerült kinyitni az ajtót. Még háromemeletnyi lépcsőn másztam fel négykézláb, mint egy állat. Részegségtől reszketeg lábam nem bírt el engem.

Amikor feljutottam a lakáshoz, gyanakvásom rejtelméről olyan simán hullott le a lepel, mint egy masniból a szalag.

Egy nagy vörös boríték díszelgett a lábtörlőmön.

Mindez idő alatt végig pontosan tudták, hol vagyok. Hát persze hogy tudták.

Akkor emiatt viselkedett olyan furcsán ez az este, merengtem. Megijedt.

Felkaptam a borítékot, besiettem, és még a reteszt is bezártam magam mögött. Végigcsoszogtam a padlón, lerúgtam a tornacipőmet, aztán letéptem a pólómat is, és a kukába hajítottam. Megszabadultam a melltartómtól, majd az ágyamra dőltem, amit elhelyezkedésének köszönhetően sohasem vetettem be; kis garzonlakásom hevenyészett alvókuckójaként egy sarokba volt szorítva, amelyet eredetileg egyszerű falfülkének szántak.

Forgattam a borítékot a kezemben. Selymesnek és súlyosnak érződött. Nem hittem volna, hogy valaha is gyönyörűnek tartok egy borítékot, de ez tényleg az volt.

Azt sem hittem volna soha, hogy egy boríték valaha is ki akarna belezni, de ez azt akarta. Kard volt, amely csillogott a napfényben a vérpadra menet. Kifacsarta a lelkemet, széttörte a gerincemet, felszínre hozta a mélyen gyökerező pánikot, és úgy éreztem, a matracom felett lebegek, lemondva a természet törvényeiről, amelyeknek semmilyen szándékuk nem volt sem velem, sem a kezemben ketyegő bombával.

Újra leszidtam magam, amiért korábban rájuk gondoltam. Hogy hiányoztak.

Visszahívtad őket, sziszegte a fülembe egy hang, amely egyszerre tűnt az enyémnek és valaki másénak.

Az egyik felem legszívesebben frizbiként dobta volna ki az ablakon a borítékot, és élte volna tovább az életét. Csak néztem volna a ramaty netflixes randizós realityket, hogy elhitessék velem, nem vagyok kész katasztrófa. Reggel munkakeresésbe fognék, vagy akár újrakezdhetném valahol egészen máshol, összekapnám a cuccaimat, és mennék, a nulláról újrakezdve az egészet, amiről mindig álmodoztam, de túl kényelmes voltam, hogy véghez is vigyem.

De, mint mondtam, kíváncsi vagyok. És őszintén szólva már vártam.

Vártam erre a borítékra azóta, hogy elmentem. Vártam, hogy valaki felkeressen. Hogy kérjen, hogy könyörögjön. Hogy azt mondja, kérlek, gyere haza, Vesper. Hiányzol nekünk. Kérlek.

Vagy azért vártam, mert kétségbeesetten vágytam egy jó ürügyre, de lehet, hogy csupán azt akartam, hogy nemet mondhassak, és közben meggyőződhessek róla, hogy jó döntést hoztam, amikor hat kemény és fájdalmas évvel ezelőtt otthagytam őket.

A boríték nem mutatta, kitől jött, nyilvánvaló okból. Nehogy visszaküldhessem.

Úgy hittem, Rosie küldte, aki inkább testvér volt nekem, mint unokatestvér, inkább lelki társ, mint a legjobb barát.

Esetleg Grace néni, aki sokkal inkább viselkedett anyámként, mint a vér szerinti anyám valaha is.

Az tuti biztos, hogy nem az anyám, a sikolykirálynő/ribanckirálynő Constance Wright keresett fel.

Talán Brody, hogy tájékoztasson, most már készen áll. Felkészült rá, hogy megszökjön velem.

Nem, jutott eszembe. Ez a boríték túl hivatalos volt Brodyhoz. És izzadt tenyeremben fogdosva rájöttem, bármilyen hírt tömtek is belé, jót nem jelenthetett.

A várakozás fokozódott, a rettegés húsos marka a nyakamra szorult. Úgyhogy bedugtam az ujjam a hajtás alá, feltéptem a borítékot, és tartalmát az összekuszálódott ágyneműmre borítottam. Aranyozott szegélyű, kiváló minőségű levélpapírok hullottak ki. Felvettem a legnagyobbat, és a fénybe tartottam.

Sok szeretettel meghívunk, hogy együtt ünnepeljük

ROSEMARY LEIGH SMYTHE

és

BRODY GIDEON LEWIS

esküvőjét

augusztus 16-án, szombaton délután öt órakor.

Mise és ceremónia

a Wright-farmon.

a New Jersey-i Virgilben,

illő öltözetben.

És a lap alján, fekete filccel…

Kérlek, gyere haza. Maradj a hétvégére, vagy akár örökre. Szeretünk, és hiányzol.

Hagytam a meghívót kicsúszni a kezemből. Egyenesen a vészhelyzeti cigisdobozomhoz siettem, amelyet az egyik konyhai fiókban tároltam, több elviteles villa, kanál, evőpálcika és tompa kés között. Meggyújtottam egy szálat a gázrózsával, aztán az asztalon ücsörögve füstöltem, és csak meredtem a semmibe – teljesen megdermesztett a puszta döbbenet. A hamu az asztalra, a padlóra, az ölembe, mindenhova hullott.

Egyszer csak ismét felvettem a meghívót, hogy újra és újra elolvassam láncdohányzás közben. A hitetlenségem visszatért, és akkor megint el kellett olvasnom. Örökkön örökké olvastam volna, ott hamvadtam volna el az asztalon, ha a tűzhely kék lángjainak villódzása nem tereli el a figyelmem.

Vagy elfelejtettem elzárni, vagy magától gyulladt meg újra.

Egy pillanatra csak bámultam a tűzbe, és az otthonomra gondoltam. Rosie-ra.

Rosie haja néha olyan volt, mint az arany. Máskor olyan, mint a tűz.

Egy emlék csúszott át a gáton, amelyet évek óta építgettem.

Ezen a délutánon Rosie haja csupa tűz volt. Ketten sültünk a nap alatt – akárha az a nehéz sárga golyó felettünk bármikor alábukhatna onnan, hogy véget vessen a délutánnak vagy nekünk. Szúrta a fű a tarkónkat, a térdünk hátulját, a meztelen vádlinkat. Farmer rövidnadrágot viseltünk, amit mi magunk készítettünk ollóval, egy álomból.

Gyakran csináltunk ilyet. Csak fetrengtünk a mezőn az eget kémlelve, és mindenféléről beszélgettünk. Mindenről és semmiről.

Így ment ez a legjobb barátok között. A nővérek között. A legfontosabb és a legjelentéktelenebb dolgokat veséztük ki.

– Olyan cserepes a szám – mondtam. – Le fog esni.

– Tessék – nyúlt a zsebébe, aztán átadott egy szülinapitorta-ízű ajakbalzsamot. Rosie-nál mindig volt valami. Rágó. Sebtapasz. Balzsam. Kézfertőtlenítő. Hit.

Nekem sosem volt semmim.

– Te vagy az én hősöm – hálálkodtam álszerényen.

– Szükséged van azokra az ajkakra, hogy meg tudd csókolni a barátodat – kuncogta.

– Nem igazán gondolok rá így – fintorogtam. – Ő… nem tudom. Ő csak Brody.

– Össze fogtok házasodni – jelentette ki. – Egyértelmű.

El akartam mondani neki, hogy egyáltalán nem az. Hogy a jövőmmel kapcsolatban számomra semmi sem volt egyértelmű. De csak annyit mondtam:

– Tizenhárom évesek vagyunk.

A hasára fordult, kitépett egy fűszálat.

– Remélem, én is legalább ilyen jó pasival házasodom majd össze.

– Bárkihez mész is hozzá, nagyon szerencsés lesz – mosolyogtam, és visszaadtam neki az ajakbalzsamot.

– Ó, Vessie.

– A legszerencsésebb fickó a világon.

Na persze. Szart sem tudtam a szerencséről.

Szart sem tudtam semmiről. Azt hittem, Rosie és Brody gyászolni fogják, hogy elmentem, nem pedig lecsapnak a lehetőségre, hogy összejöjjenek. Távollétem hosszú évei alatt nem utánam epekedtek. Nem bizony. Úgy tűnik, számíthattak egymásra.

Felpattantam, és elzártam a tüzet. Megöltem a lángot.

2

Újfent rájöttem, hogy tévedtem a pokollal kapcsolatban. Szembesültem a ténnyel, hogy valóban létezik, de nem a szülinapi dalocska volt az, és semmi köze nem volt a Shortee’shoz sem. Rátaláltam a pokolra, de most tényleg, mégpedig Manhattan nyüzsgő utcáin.

A pokol a Penn Station volt.

A New Jersey-i tömegközlekedés az árnyékbirodalom.

Próbáltam meghúzni magam egy koszos zugban, miközben vártam a vonatomra, de egyszerűen esélyem sem volt nem útban lenni. Egy férfi nekivágta a bőröndjét a sípcsontomnak, amitől majdnem belebucskáztam a legközelebbi kukába. Idegesen felmordult, és megcsóválta a fejét, mintha az én hibám lett volna.

– Szörnyen sajnálom, uram! – szóltam utána. – Elnézést, hogy van képem ahhoz, hogy kiterjedésem legyen!

Rám sem hederített, csak ment tovább.

A többi, Jersey-be tartó utastársamat vizslattam, vadidegeneket, akiket sosem fogok megismerni, miközben kávéspoharaik tetejét piszkálgatták, meg a földre ejtették a blokkokat – szemtelenül szemeteltek. A lépcsőn ücsörögtek, közvetlen a táblák mellett, amelyek arra figyelmeztettek, hogy tilos a lépcsőre ülni. Hangosan csacsogtak, vagy túl szigorúan szóltak rá a gyerekekre, vagy sehogyan sem. Néztem, ahogy az egyik apróság átmászik egy gyanútlan üzletember lába között. Figyeltem, ahogy egy hosszú szőke hajú fiatal nő a Louis Vuitton bőröndjeivel pont egy óriási ventilátor elé parkol le, és ezzel megfoszt minket e föld alatti izzasztókamra valószínűleg egyetlen reménnyel kecsegtető pontjától.

Kutakodtam, hátha valaki felveszi velem a szemkontaktust, hogy kölcsönösen biztosíthassuk egymást az egzisztenciális gyötrelem tényéről. Láttam szempárokat, több százat, tán ezreket is, de mindegyikben homály ült: kísérteties nyugalom szállta meg a szemeket, akár a zombikét, halványan csillant vissza róluk az iPhone-kijelzők fénye. Az a finom fény, amely ellehetetleníti a sötétben lopakodást.

Nem hibáztattam őket, hogy a telefonjaikba menekültek, csak irigyeltem, hogy megtehetik. Az enyém meghalt, és nem találtam semmit, ahová tölteni dughattam volna. Úgy sejtettem, a ventilátor közelében lehet egy aljzat, de azt a helyet még mindig elfoglalta a szőke csaj, bőröndjei erődként vették őt körbe. A földön ült, fejhallgató nélkül nézett videókat, tökig csavart hangerővel.

A fejemben Kerri hangja azt sugdosta, hogy ne feltételezzem mindig a legrosszabbat másokról. Talán hallgattam volna a tanácsára, ha nem testálta volna rám a műszakját, hogy randizzon egy faszival, aki még csak nem is bírta őt – innen már egyenes út vezetett a kirúgásomhoz. És talán még így is hallgattam volna rá, ha az ösztöneim nem mondanának száz százalékban igazat. És talán – de csak talán – hallgattam volna rá, ha épp nem az unokatesóm/legjobb barátom, valamint az első és egyetlen igaz szerelmem menyegzőjére tartanék. Ha nem térnék vissza az otthonomba, amit pedig megfogadtam, hogy soha-soha-soha többé nem teszek. No meg, őszintén, ha nem lettem volna egy icipicit kiakadva.

– Elnézést! – szóltam a szőkéhez. Észrevettem a konnektort a válla felett.

Úgy tett, mint aki meg sem hall.

Fontolgattam, hogy feladom, de mint említettem, icipicit ki voltam akadva.

– Bocsi, ott van mögötted a konnektor, és töltenem kellene a telefonomat. – Felmutattam a telefont, mintha valami bizonyítékot lóbálnék egy nagyközönség előtt zajló tárgyaláson.

És még mindig nem foglalkozott velem. Láttam az idegesség halvány vonásait feltűnni alapozóval szétvakolt arcán – ezzel jelezte csupán, hogy észrevett.

– Nagyon sajnálom, hogy megzavarlak – folytattam, de magamat sajnáltam, nem őt. – Nem kérnélek, ha nem volna rá szükségem.

Megforgatta a szemét, és csettintett a nyelvével.

– Hát akkor hajrá. Nem állok az utadba.

Pedig de, nagyon is az utamba állt.

– Jól van akkor – adtam fel.

Néha elképzelem, hogy van egy lajstrom bennem, ott lebeg a koponyámban. Egy ősréginek tűnő tekercs, amelyre pennával és tintával feljegyzem azokat az eseteket, amelyek táplálták a cinizmusomat, és egyre csak tépázták az emberiségbe vetett hitemet. Gőzöm sem volt, honnan származott ez a kép, vagy hogy mi célt szolgált. Elszórakoztatott a gondolat. Néha jobban éreztem magamat tőle, máskor meg nem annyira.

Ez alkalommal, ezen a bizonyos napon nem lehettem csupán passzívan levert, merthogy aktívan zaklatott voltam. Egy dolog, hogy elfogyott a hitem az emberiségben, hogy undorodtam úgy általában a közösségeinktől, mert csalódtam bennük. De most még épp frissen világra jött megvetést is éreztem az iránt az ember iránt, akit mindig is kivételnek tartottam. A jóság megtestesülésének.

Egyszerűen nem tudtam túltenni magam a kérdésen: Hogy tehette Rosie ezt velem?

Ez az egy kérdés háttérbe szorított minden másikat, többek között azokat is, amelyek pedig fontosabbak lettek volna, mint például hogy Miért hívtak meg egyáltalán?, illetve Miként is tudtak meghívni?

Otthagytam az egyházat, és ha ez egyszer megtörténik, akkor ott vége; neked annyi. Nincs visszaút, nincsenek ide-oda látogatások, ünnepek, évfordulók, születésnapok, vagy mondjuk esküvők. És az elmúlt hat évben senki, de senki sem keresett engem, akkor épp most miért? Miért emiatt?

Tudnom kellett, és ott rohadjak meg, ha hagyom, hogy Rosie és Brody úgy házasodjon össze, hogy előtte nem néztek a szemembe.

Hetek óta pácolódtam az érzelmeimben, és most, a vasútállomáson, a hazavezető útra szóló jeggyel a kezemben másra sem vágytam, csak hogy kikapcsolhassak. Hogy a telefonomat nyomkodjam, és belevesszek a kriptovaluták etikájáról vagy a földönkívüliek létezéséről szóló cikkekbe, vagy hogy divatról olvassak, elmerengjek a csípőnadrág feltámadásán, vagy egyszerűen csak képeket böngésszek a borzas hajú Ben Affleckről, amint dezodort vesz egy nyugat-hollywoodi CVS-ben.

Ezek közül azonban egyiket sem tehettem, mert ez a bunkó szőke picsa és a drága dizájnerbőröndjei az utamban álltak, és arra sem vette a fáradságot, hogy öt centire arrébb húzza őket egy számára ismeretlen személy elől, aki udvariasan megkérte az egyszerű szívességre. Hangosan trillázó kacagással felnevetett valamin, és a fejét is hátrahajtotta, ezzel pedig veszélyesen közel került a ventilátorhoz.

Mi lenne, ha azok a lapátok megéheznének? Mi lenne, ha kitépnék a szép szőke loboncát abból az ostoba, kemény fejéből? Akkor is nevetne? Megbánná, hogy nem ment arrébb?

Elgondolkodtam, vajon az tehetett-e az erőszakos bosszúfantáziáimról, hogy ifjú éveimet olyan vallásos szövegek olvasásával töltöttem, amelyekben részletekbe menően írtak brutális büntetésekről és vadállatias igazságszolgáltatásról, vagy csak simán a születésem óta el voltam baszva. Sosem fogjuk megtudni.

Felkaptam a vállamra a táskámat, és a mosdóba indultam. Hosszú, hosszú sor várakozott előtte.

Amikor végre odafértem a csaphoz, vizet fröcsköltem az arcomra, majd papírtörlővel letöröltem.

Futólag a tükörképemre pillantottam. Sosem szerettem sok időt tölteni a tükör előtt, mivel az arcom túlzottan hasonlít olyasvalaki arcára, akit ki nem állhatok, cserébe ő sem szível engem. Amióta az eszemet tudom, bármikor tükörbe néztem, őt láttam. Régen még megfordult a fejemben, vajon ő is megtapasztalta-e ezt a jelenséget, de hosszú évek merengése után arra jutottam, hogy Constance Wright annyira nem törődik másokkal, hogy kizárólag saját magát látja.

Mire kiszabadultam a mosdóból, a szőke eltűnt, és használhatóvá vált a konnektor. Felmerült bennem, hogy talán csak türelmetlen voltam. Hogy én voltam a seggfej idegen. Hogy talán egy apró kellemetlenség miatt meggondolatlanul elítéltem az egész emberiséget.

– A tizenkettedik vágányra szerelvény fut be…

Emberhullám csapott át az állomáson, elsodródott mellettem.

– A vonat csak Seacucus…

Nem tudtam, hogy a bejelentett vonat az én vonatom volt-e; nehezen állapítottam meg a bemondó elfojtott hangjából, és a csődületnek köszönhetően a kijelzőkre sem láttam rá. Úgyhogy nem maradt más választásom, mint megadni magam a tömegnek, vagy elszenvedni Mufasa sorsát.

Végiglökdöstek a tizenkettedik vágányra vezető úton. Mindenki túl közel jött hozzám, a személyes tér fogalma semmivé olvadt a vonathoz irányuló kétségbeesett sietségben. Vállak, térdek, könyökök, öklök, mindenféle zavarba ejtő végtag, ami nem hozzám tartozott, de mintha mégis belőlem ágazott volna elő, oly kibogozhatatlanul egybegabalyodtunk. A forró szájakból párálló lehelet a tarkómat égette. Valaki büdös volt, és csak reméltem, hogy nem én. Csuromvíz voltam, de nem tudtam eldönteni, hogy belőlem jött-e, vagy csak rám csepegtették. Én izzadtam ki, vagy másokról kenődött rám?

Körbepillantva eltorzult arcokat láttam, szinte tapinthatóvá vált a hitványság, a romlottság. Elgondolkodtam, mégis miért veszítjük el mindig a fejünket, amikor utazni megyünk? Van valami gonosz lény, amely körbejárja a vasút- és buszállomásokat meg a reptereket, felzabálja a józan eszünket, hogy aztán csakis bunkók, ostobák, türelmetlenek legyünk, akik képtelenek egyszerű szabályokat követni? Mi más magyarázat létezhetne rá?

A keskeny mozgólépcső tetején besűrűsödött a nép, de csak azzal mehettünk le a peronhoz. Viszont a mozgólépcső alján is feltorlódott a tömeg: ott ácsorogtak, látszólag mit sem sejtve a mögöttük áramló emberfolyamról. Lassan csorogtak a vonat felé, meg-megálltak, hogy ellenőrizzék és újraellenőrizzék a vágányszámot, hogy gyönyörködjenek egy kicsit a tájban. A mozgólépcső aljánál az egyik nő nem tudott lelépni, mert egy férfi elállta előtte az utat. Próbált hátralépni, de az sem ment, mert az emberek a hátának sodródtak a lépcső lendületével. Kiszökött belőle egy hátborzongató jajkiáltás. A hangszíne egészen felzaklatott.

A félelem mindenkiben különféleképpen nyilvánul meg. Bizonyos torkokban kifejezetten jól boldogul.

– Mozgás, mozgás! – kiabált valaki. Aztán már mindenki kiabált.

Annyira nevetséges, sőt szörnyen röhejes volt az egész, hogy nevetni kezdtem, csak hát nem tudtam rendesen, merthogy nem kaptam levegőt. A belégzést el lehetett felejteni; az előttem álló ember nyakán kívül semmi mást nem tudtam belélegezni, olyan közel került hozzám, hogy akár már össze is nőhettünk. És bárki toporgott is mögöttem, a teste – a csontjai, az izmai, a bőre, a melege – érzete fullasztó volt. Összepréseltek. Emberprésbe kerültem.

Arra gondoltam, hogy nem fogok a Penn Stationön meghalni. Mindazok után, amin átmentem, biztosan nem a pokolban fogok kinyiffanni.

Meg arra is gondoltam, hogy akkor is részt veszek ezen az esküvőn, ha belepusztulok.

– Menj már az útból! Mozdulj! – Olyan parancsolóan kiáltottam, amennyire csak tőlem telt.

Hirtelen minden megváltozott. A tömeg szétvált, a torlódás felszakadt. Előreestem, felbuktam a saját lábamban, amikor leléptem a mozgólépcsőről. Gyorsan összeszedtem magam és továbbsiettem, nehogy széttapossanak.

Felkecmeregtem a vonatra, egy zsémbes kalauztól megtudtam, hogy a megfelelőre. Sikerült elfoglalnom egy magányos ülést, aminek nagyon örvendeztem – nagyjából két másodpercig, amikor is fejbe vágott a valóság. Annak valósága, hogy hol vagyok, és merre is tartok.

Bárcsak elmondhattam volna, hogy nem azonnal hoztam meg a döntést. Hogy a meghívás utáni hetekben gondosan tervezgettem, alaposan átgondoltam, mérlegeltem pró és kontra. De igazából ott, a konyhaasztalnál füstölve döntöttem, miközben forgattam a kezemben a levélpapírt. Igen, a Rosie–Brody-faktor is tehetett róla. De az a sor különösképp…

Kérlek, gyere haza. Maradj a hétvégére, vagy akár örökre. Szeretünk, és hiányzol.

Nem jöttem rá, kinek a kézírása volt. Nem hittem, hogy Rosie-é, de nem lehettem biztos benne. Olyan régóta nem láttam, hogy már el is felejtettem? Mi mást nyeltek még el magukba az évek? Sok mindent nyomtam el szükségszerűségből, de mindig is úgy véltem, hogy ha igazán akarnám, vissza tudnám hozni ezeket. Megrémített, hogy valamit végleg elveszthettem. Jelentős volt a különbség aközött, hogy valamire szándékosan nem emlékszem, vagy hogy elfelejtem.

Idegesen rágcsálni kezdtem a körmömet, bár ezt a szokást Constance nem nézte volna jó szemmel. A gondolat, hogy újra szembesülök anyám rosszallásával, vészterhes nyugalommal töltött el.

Az ablakhoz fordultam, miközben a vonat kidöcögött az állomásról, majd átzakatolt egy sötét alagúton egyenesen a New Jersey-i posvány felé.

Előtte való este Kerri átjött némi kajával a Shortee’sből; egyfajta békepipaként hozta. Vagy igazából csak azért, hogy kihasználja a lehetőséget, és panaszkodhasson Seanról, amiért már megint nem válaszol neki, mellékesen pedig hozta a kaját is, békepipaként. Észrevette a félig megpakolt, nyitott táskámat az ágyamon, és rákérdezett, hova megyek.

– Az unokatesóm esküvőjére – adtam meg a rövid, egyszerű választ.

– Úgy tudtam, nincs családod.

Miután leléptem otthonról, hamar megtanultam, hogy a család elkerülhetetlen téma egy beszélgetés folyamán, pláne, ha ünnepnapokon is boldogan vállalod a munkát, ahogy én. Arra is rájöttem, hogy ha elárulod másoknak, hogy elidegenedtél a családodtól, mindig azt fogják hinni, hogy a te hibád. Úgy vélik, jellemhiba, ha nem jössz ki a rokonsággal. Intő jelnek veszik még akkor is, ha ők maguk is elhidegültek a saját családjuktól. Az empátia és a megértés jelentősen csökken, ha a családra terelődik a szó, a társadalom sarokkövére, a létezés gyökérzetére.