„Utazás a félelem és elkeseredettség vad világába… Sokáig kísérteni fogja az olvasót.”

Christopher Golden

„A falkában nincs megállás.

Zseniális és mélyen felkavaró regény, amit nem lehet letenni.

Egyszerűen végig kell olvasni.”

Jonathan Maberry

„Egyes thrillerektől borzongunk, másoktól libabőrösek leszünk.

A falkától kiugrunk a bőrünkből…

Cutter vizuális megoldásai súlyosan nyomasztóak és rendesen betalálnak.

Nem szégyen csak jól megvilágított, forgalmas helyeken olvasni.”

Kirkus Reviews

IMPRESSZUM

Nick Cutter: The Troop

Copyright © 2014 by Craig Davidson

Hungarian translation © Tillinger Zsófia, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nick Cutter: The Troop

Gallery Books, Simon & Schuster, New York, 2014

Fordította: Tillinger Zsófia

ISBN: 978-963-419-095-0 (epub)

ISBN: 978-963-419-096-7 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Fejérvári Gergely, Rácz I. Péter

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: horror

Fivéremnek, Grahamnek

„A felnőttek elavult gyerekek.”

Dr. Seuss

„Ez a fej az állaté! Ajándék!”

William Golding: A legyek ura

(Déry Tibor fordítása)

ELSŐ RÉSZ
AZ ÉHES EMBER

A Hátborzongató Hírek Hálózata online kiadásának október 19-i címlapja:

EGY ÉHES EMBER A SZIGETEN

Szerző: Huntington Mulvaney

Félelmetes híreket hozunk, kedves olvasók, az egyik legmagányosabb erődünkből, a Prince Edward-szigeti Alsó-Montague aprócska halászközösségéből. A szigetről, ami alig több egy elhagyatott, baljós szikladarabnál az Atlanti-óceánban.

Tökéletes helyszín valami ördögi tetthez, nem igaz? Az Önök legnagyobb örömére mi mindent látunk és mindent hallunk.

Múlt éjjel az alsó-montague-i Diplomata vendéglő pincérnőjének, Sadie Adkinsnek legújabb Chevrolet típusú furgonját meglovasította egy természetellenesen lesoványodott tolvaj. Adkins tárcsázta ingyenesen hívható szerkesztőségi vonalunkat, mivel panaszát a helyi közterület-felügyelet rendészei kegyetlen és galád módon visszadobták, miután – idézzük – „nevetségesnek” és „képtelenségnek” titulálták.

– Tudom, ki lopta el a rohadt furgonomat – mesélte lapunknak Adkins. – Az a Bélpoklos Béla.

Egy ismeretlen személyazonosságú, 38 és 44 év közötti, tüsire nyírt hajú, bő ruházatot viselő férfi lépett be a Diplomatába este kilenckor. Adkins elmondása szerint a férfi az alultápláltság kóros jeleit mutatta.

– Sovány volt! De annyira, hogy nem is hinnék el – magyarázta igazságra szomjas, rettenthetetlen riportereinknek Adkins. – Soha életemben nem láttam még ennyire vézna embert. Viszont éhes volt.

Adkins elbeszélése alapján az ismeretlen személyazonosságú férfi elfogyasztott öt tálca „Éhes férfi reggelije”-menüt – amely mindegyike négy tojást, három vajas palacsintát, öt csík szalonnát, kolbászkákat és pirítóst tartalmaz.

– Kievett minket a tojásainkból – folytatta Adkins. – Csak tömte magába, és még többet kért. A hasa biztos megtelt, akár a duda. Mikor… szóval… mikor kivittem neki a harmadik vagy talán a negyedik tálcával, rajtakaptam, amint a szalvétákat eszi. Kitépkedte őket a szalvétatartóból, megrágta, és lenyelte őket.

Aztán az ismeretlen személyazonosságú férfi fizetett, és elment. A röviddel ezután szintén távozó Adkins a terepjárójának csupán hűlt helyét találta – micsoda rémséges és méltatlan tett!

– Nem mondanám, hogy túlzottan meglepett – vonta meg a vállát a pincérnő. – Ez a pasas annyira kétségbeejtőnek tűnt, amennyire csak lehetséges.

Majd hirtelen hallgatásba burkolózott, mielőtt hozzátette volna az utolsó, elborzasztó részletet:

– Hallottam valami hangot a belsejéből – úgy értem, a bőre alól. Tudom, hogy hülyeségnek hangzik.

Az ismeretlen személyazonosságú férfi továbbra is szabadlábon van. Ki lehet ő? Honnan jött? Azok, akik tudják – és hűséges olvasóink bizonyára sejtik, kikről beszélünk: a kormány, a titkosszolgálat, a templomosok, az illuminatus rend, a szokásos, gyanús szervek –, nem rukkolnak elő semmilyen információval… de mi átkutatjuk a bokrokat, tisztára suvickoljuk a titkos aktákat, és minden hitelesnek tűnő tippet kivizsgálunk, amely forródrótunkon beérkezik.

Gonosz ólálkodik az álmos Prince Edward-szigeten. Senki emberfia nem lehet ennyire éhes.

Ha tetszett a cikk, akkor önnek ajánljuk:

• SAJTBURGER ÖLTE MEG AZ ŰRLÉNYT!

• DÉMONI LEGYET FOGOTT A RADARPÓK IRAKBAN!

• ÁMOKFUTÁST RENDEZETT EGY KISBABA TUPELÓBAN!

• EGY PARKBAN SZÍVTA KI A CSÖPPSÉG VÉRÉT A CHUPACABRA!

1

EGYÉL, EGYÉL, EGYÉL, EGYÉL!

A csónak a hullámokon hányódott, miközben a motor zúgva röpítette át a Szent Lőrinc-öblön. A hold csonthorogként függött a tiszta októberi égen.

A férfi vizes volt a csónak pereméről ráfröccsenő sós permettől. Testének körvonalai kirajzolódtak átázott ruhája alatt. Könnyen madárijesztőnek nézhették volna, amit nemtörődöm módon ott felejtettek a szántón, belsejét pedig dögevők tépkedték ki.

North Pointnál, a Prince Edward-sziget legtávolabbi kiszögellésénél lopta a csónakot egy kikötőből, ahová egy vendéglő parkolójából elcsent furgonon jutott el.

Jézusom, de éhes volt! Annyit evett abban az út menti etetőben, hogy szó szerint kipukkadt a gyomra – a belei tartalma ebben a pillanatban is a szétszakadt szövetein keresztül szivárgott a szervei közti résekbe. Ő maga persze mit sem tudott erről, de egyébként sem nagyon érdekelte volna jelenlegi állapotában. Annyira jó érzés volt kitölteni a belsejében tátongó űrt… ám mindez olyan volt, akár egy lyukas hordót vizzel feltölteni: bármennyi vödörrel is öntünk bele, hajszálnyit sem jutunk előrébb.

Ötven mérfölddel ezelőtt kiszúrt egy döglött mosómedvét az útszéli árokban, és megállt. Az állat teste szétnyílt, a gerince kikandikált a bundáján át. Hatalmas erőfeszítésbe telt, hogy ne tegye üresbe a váltót, másszon le az árokba és…

Nem tette meg. Elvégre még mindig emberi lény volt.

Majd megszűnik a hasogató éhségérzet, nyugtatta magát. A gyomra csak egy bizonyos mennyiség befogadására képes – ez nem valami tudományos igazság? Ugyanakkor ez az érzés semmihez sem hasonlított, amit valaha is tapasztalt.

Akár egy vetítővásznon, úgy pörögtek a képsorok a fejében: a kedvenc ételei szemet gyönyörködtetően keringtek a szeme előtt, kívánatosan és púpozva, túlságosan is tökéletesen, mintha csak a Bon Appétit gasztromagazin csillogó lapjairól tépték volna ki őket – az étkek perverz paródiájaként hatott mindez, ijesztően szexuálisan, túldíszítve és buján.

Cseresznyéket látott, amint egy omlós pitéből gördültek ki, mindegyik szédítően telt, akár egy tucat kikapott, bevérzett szemgolyó egy csúcsosodó tejszínhabtoronyra ömlesztve…

Villanás.

Egy szótárvastagságú finom bélszínszelet, a lábszárcsont kikacsint a zsírtól márványos húsból, amit tökéletesen ropogósra sütöttek; egy leheletnyi fűszeres vaj olvadozik a tetején, a hús már-már sóhajt, ahogy a kés áthatol rajta, és az átsült hús olyan könnyen, olyan akadálytalanul nyílik meg, mint egy frissen olajozott ajtó…

Villanás.

Villanás.

Villanás.

Mit nem enne meg most? Sóvárgott azért a mosómedvéért. Ha most itt lenne, letépné a megkeményedett inakat a koszlott bundájáról, széttörné a koponyáját, és a szilánkokon keresztül kihámozná az agyát, ami olyan ínycsiklandó lenne, akár egy gesztenye belseje.

Miért nem ette meg csak simán azt a kurva dögöt?

Vajon felkutatják? Bizonyára. Elvégre kudarcuk tanúja és bizonyítéka egyben – egy emberi bakiparádé –, ráadásul ismerte a titkukat is. És annyira, annyira mérgező volt. Legalábbis hallotta, ahogy ezt mondják róla.

Senkit nem akart bántani. Összeszorult a szíve, ha arra gondolt, esetleg már mégis megtette. Mit is mondott Edgerton?

Ha ez innen kikerül, akkor Tífuszos Mary hozzá képest olyan ártatlan lesz, mint Mary Poppins.

Nem volt gonosz ember. Egyszerűen csak csapdába esett, és azt tette, amit bárki más is tett volna az ő helyzetében: elmenekült. De eljönnek érte. Vajon megpróbálják elfogni, és visszavinni Edgertonhoz? Eltűnődött, hogy meg mernék-e tenni ezek után.

Nem fog visszamenni. Elrejtőzik és megbújik.

Előrebukott, és majdnem átesett a csónak peremén, miközben az éhségtőrök kitartóan marcangolták a torkát. Kipislogott néhány könnycseppet a szeméből, és meglátott egy táncoló fénypontot a horizonton.

Egy sziget? Egy tábortűz?

KANADA TERMÉSZETI ERŐFORRÁSAINAK FÖLDRAJZI FELMÉRÉSE

Beszámoló

Falstaff-sziget, Prince Edward-sziget

Tizenöt kilométerre található a szárazföld legészakibb kiszögellésétől. Legmagasabb pontja: 452 méter a tengerszint felett. Kerülete: 10,4 kilométer.

Két óceánpart: egy a nyugatra néző kiszögellésen, egy pedig az északkeleti sziklaszirten. Gránitszikla uralja az északi partot, mely kétszáz méter magasan fekszik egy meredélyekkel tarkított öböl fölött.

A területen honos növények a hidegtűrő perjefélék, cserjék, a csattanó maszlag, ecetfák és az alföldi fekete áfonya. A sziget víztáblájának magas sótartalma miatt a vegetáció csenevész. A talaj fedőrétegét erős szél és üledék koptatja.

Számos madárfélének, tengeri állatnak, emlősnek, hüllőnek és rovarnak ad otthont. Pelikánok, sirályok és más tengerparti madárkolóniák tanyáznak az északi sziklaszirteken. A fő halállományt lazac, tőkehal, keszeg és farkassügér alkotják. Nyáron oroszlánfókák időznek a szigeten, kardszárnyú delfineket vonzva maguk után. Kis számban található a kemény természeti viszonyokat is jól tűrő mosómedve-populáció, bűzös borz, sül és prérifarkas. Ezek a példányok szintúgy apróbb termetűek és vékonyabbak, mint a kontinensen élő fajtársaik.

Egyetlen téliesített lakóház áll a szigeten, amely az önkormányzat tulajdonában van, valamint annak felügyelete alatt áll, és vészhelyzeti menedékként szolgál, vagy időről időre tanulmányi kirándulások számára biztosít szállást.

A szigeten nincs állandó emberi jelenlét.

2

Tim „Őrsparancsnok” Riggs – ahogy a cserkész titulusa megkövetelte – átvágott a faház nappaliján a konyha felé, hogy kivegyen egy bögrét a szerkényből. A hátizsákját kicipzárazva megtalálta az üveg Glenlivetet.

A srácok már ágyban voltak – nem aludtak, persze; fél éjszakán át fennmaradtak rémtörténeteket mesélni, ha megengedte nekik. És gyakran megengedte. Senki ne mondja rá, hogy ünneprontó! Meg egyébként is, ez volt az éves vakációhoz legközelebb álló dolog, amin a fiúk valaha is részt vettek. Tim szintúgy nyaralásként gondolt rá.

Öntött magának egy jókora, gerincmerevítő adag whiskyt, majd kilépett a verandára. Falstaff szigete békés mozdulatlanságban pihent az éj leple alatt. Tajtékos hullámok csapódtak a sziklaszirtnek kétszáz méterrel lejjebb, az enyhe lejtőn; a vízostrom hangja olyan volt, mint egy földhöz láncolt mennydörgés.

Szúnyogok zizegtek a hálóval védett veranda ajtaja előtt. Molylepkék verdesték poros testüket az egyetlen elérhető villanykörtéhez. A hűvös éjszakában a holdfény átsütött a ritkás ágak kerítésein. Egyik fa sem volt túl nagy – a sziget alapkőzetét az óceánból felszínre nyomott, nyers szikla alkotta, melyet vékony rétegben borított csak föld. A fák sajátosan torzultak, mint egy gipszágyba nyomorított gyermek.

Tim megforgatta a whiskyt a szájában. Mivel ő volt az egyetlen orvos a Prince Edward-sziget északi partján, nem lett volna szerencsés, ha nyilvános alkoholfogyasztáson kapják. De itt, mérföldekre a munkájától és a vele járó kötelezettségektől egy ital természetesen, jobban mondva szükségszerűen adta magát.

Rajongott ezért az éves táborért. Egyesek talán furcsállták, miért: nem volt már így is eléggé elszigetelt, egyedül a zord cape-i házában? De ez másféle elszigeteltség volt. Ő meg a fiúk három napig egyedül lehettek. Egy faház, néhány ösvény. Egy csónak rakta ki őket az ellátmányukkal ma délután, ami vasárnap éjszaka tér majd vissza.

Egy hajszálon múlt, hogy lefújják. A hétvégi időjárás-jelentés vihart ígért; az előrejelzések szerint az északi vizekről tartott befelé, és egyike volt azoknak a viharfelhő-szörnyetegeknek, melyek olykor végigsöpörnek a szigeten – félig vihar, félig tornádó, ami letépi a zsindelytetőt a házakról, és facsemetéket szór a földútra. De a legutóbbi Doppler-térkép szerint irányt változtatott kelet felé, az Atlanti-óceáni térség irányába, ahol majd kieresztheti haragját a hatalmas, üres víztömegen.

Tim elővigyázatosságból ellenőrizte, hogy a hajózási sávú adóvevőjük teljesen töltve van-e; ha az ég képe fenyegetővé válna, rádión felhívná a főszigetet, hogy előbb jöjjenek értük. Az igazat megvallva, nem örült volna ennek a lehetőségnek. Szigorú szabályokat vezetett be ugyanis erre a kirándulásra. Se telefon, se hordozható játékok. Tim kiüríttette a srácok zsebeit a North Point-i dokknál, hogy megbizonyosodjon róla: egyikük sem hozott magával olyan készüléket, ami összekapcsolhatná őket a főszigettel.

De az időjárást figyelembe véve a rövidhullámú rádió bizony szükséges rossz volt. Ahogy a cserkészek jelmondata is felhívja rá a figyelmet: Légy résen!

Ugatásszerű nevetés hangzott fel az emeletes ágyakkal teli hálóhelyiségből. Kent? Ephraim? Tim hagyta, hadd nevessenek. Ebben a korban a fiúk iszonyatos energiával rendelkező lények voltak: tesztoszterontól és nyers adrenalintól fűtött gépek. Beronthatna, pisszeghetne, és megróhatná őket, figyelmeztethetné a csapatot az előttük álló hosszú napra – de minek? Jól szórakoznak, és az energia sosem volt alacsony szinten ebben a csapatban.

Az igazság az, hogy Timnek ugyanannyira szüksége volt erre a túrára, mint a rábízott fiúknak.

Egyedülálló és gyermektelen volt – hozzá negyvenkét éves és egy olyan kisváros lakója, ahol alig horgonyzott pár randipozitív partner; nem várta, hogy ez a helyzet meg fog változni. Ontarióban nőtt fel, és a gyakornoksága után pár évvel költözött a Prince Edward-szigetre. Vett egy házat Cape-ben, megtanulta, hogy kell kifeszíteni egy homárcsapdát – Látjátok? Igazán próbálkozom! –, és felvette a szigetlakók ritmusát. A fenébe is, még a hanglejtése is hozzáidomult a helyi beszéd dallamához! Ám tudta jól, így is örökre úgy fognak tekinteni rá, mint egy „gyüttmentre”. Az emberek kifogástalanul barátságosak voltak vele, és tisztelték a tudását, de az ereiben kontinentális vér csörgedezett: Toronto bélyegét viselte, a „füstös város”-ét, a sznobok gazdagságát a szigetlakók kérges tenyerű szegénységéhez képest. Errefelé a kinek a fia-borja vagy ugyanannyira fontos, mint a honnan valósi vagy: a vérvonalak erősek, és a sziget megtartotta magának a sajátjait.

Szerencsére a cserkészei nem törődtek vele, hogy „messziről jött”. Megtestesített mindent, amit egy vezetőtől valaha is kívánhattak: nagy tudású és nyugodt, magabiztosságot áraszt magából, miközben az övékét is növeli. Ismeri a helyi flórát és faunát, tudja, hogy kell rántóhurkos csapdát készíteni és egygyufás tüzet gyújtani, de ami a leglényegesebb, hogy tisztelettel bánt velük. Habár a fiúk nem voltak kifejezetten egy súlycsoportban vele, Tim folyton azt a benyomást keltette, hogy partnernek tekinti őket, miután átestek a szükséges férfias rituálékon. A szüleik bíztak Timben; a srácok családjai mind az ő körletébe tartozó betegek voltak North Pointban.

A fiúk között szoros kötelék alakult ki, összetartoztak. Mind az öten együtt jöttek még farkaskölykökként, majd kiscserkészekként, és most cserkészekként, mint egy igazi falka. Tim már az első főhadiszállásbeli találkozás óta ismerte őket: egy ötévesekből álló kvintett, akik tétován szavalják a kiscserkész ígéretet: Ígérem, hogy Isten segítségével a jóra törekszem.

De ez lesz az utolsó hajrájuk. Tim értette, miért. A cserkészet, hát… ciki volt. A mostani generáció fiataljai nem akartak bézsszínű uniformisban feszíteni, csomóra kötött kendőt hordani és kitüntetéseket szerezni. A jelenlegi mozgalom tömve volt társadalmi beilleszkedésre képtelen kis szarjankókkal vagy azokkal a buzgómócsingokkal, akiknek az ingét girlandként borították be az érdemrendek.

De ez az öt srác Tim felügyelete alatt azért maradt cserkész, mert egyszerűen azok akartak maradni. Kent az egyik legnépszerűbb srác az iskolában. Ephraimet és Maxet is szerették. Shelley fura madár, az biztos, de senki nem nyugtalankodott miatta.

És Newton… na igen, Newt kocka volt. Jó srác, hihetetlenül okos srác, de nézzünk szembe a ténnyel: egy ivarérett kocka volt.

Nem csupán a fiú túlsúlyossága volt az oka, az legyőzhető szociális akadály, nem rosszabb, mint nyúlszájúnak lenni, vagy pattanásosnak, vagy béna ruhákat hordani. Nem, szegény Newt kockasága veleszületett rendellenesség volt. Ha Tim ott lett volna, már a várószobában megérezte volna: megfoghatatlan esszencia, láthatatlan, de mégis mélyen érződik, ahogy feromonként kiáramlik az újszülött testéből. Tim látta maga előtt a szülészorvost, amint lemondó fejingatások kíséretében átadja Newtont kimerült anyjának.

Gratulálok, Ms. Thornton, egészséges kockababának adott életet. Fantasztikus férfi lesz belőle, ha felnő, de a belátható jövőt tekintve első osztályú okostojás lesz, egy strébergyárból szalajtott pedálgép.

Tim fölismerte a fiúkból kiáramló illatok fajtáit, és noha ezek nem kizárólagosan jellemezték hordozójukat, intenzív kisugárzásuk mégis áthatotta minden érzékét. Például ott volt a bunyósszag: savas és adrenalinnal telt, az a metsző szagfelhő, ami egy kupac régi autóakkuból árad. Vagy a sportosszag: lenyírt fű, szétmorzsolt kréta és az edzőmatrachalmok kiáramló bukéja az öltözőből. Kent Jenks hullámokban bocsátotta ki magából a sportosszagot, de a többi fiút, például Maxet és Ephraimet nehezebb volt meghatározni – Ephraim gyakran olyan illatot árasztott, mint egy magasfeszültségű kerítés; egy viharban felrobbanó transzformátor.

És Shelley… Tim elgondolkozott a whiskyt kortyolgatva, majd rádöbbent, hogy a fiúnak egyáltalán nincs szaga – ha mégis valami, akkor egy sterilizált szoba párás, megfoghatatlan aromája egy olyan házban, amelyben régóta nem él senki sem.

Ellenben Newton hetedik mennyországbeli kockaszagtól bűzlött: attól a csípős és összetéveszthetetlen esszenciától, amiben levegőtlen alagsorok és dohos könyvtársarkok keveredtek az egyszemélyes lakhatásra épített faerődökkel, egy személyi számítógép gyomrában kavargó porral, az asztmapumpa medvecukorbukéja és a finoman narkotikus hatású modellragasztó – az elszigeteltség és a visszafogott magány leírhatatlan aromája. Idővel a fiú teste is hozzáidomul: a vállai összerogynak, hogy tulajdonosuk még észrevehetetlenebb legyen, ahogy a védtelen állatok megváltoztatják a külsejüket a ragadozók elkerülése érdekében, miközben a szemeik zaklatottan, üldözötten járnak üregükben.

Newton nem tehetett róla. Ez a tulajdonság bele volt kódolva a DNS-ébe, és kimetszhetetlen volt a többi erénye közül – amiből sok volt neki, állapította meg keserűen Tim, de egyik sem értékes az ő korában. Newton a végletekig kedves és udvarias volt, könyveket olvasott, és nyilvánvaló igyekezetet tett, hogy jobb legyen – olyan hatékonyan, mintha egy légiriasztó sziréna szétharsogná a csöndes szomszédságban: Kockariadóóó! Kockariadóóó! Tim mindig védelmezőn lépett fel Newtonnal kapcsolatban, és szomorú volt, hogy képtelen segíteni neki. Ha egy felnőtt a szárnyai alá vesz egy fiút, a srác csak újabb élcek céltáblája lesz.

Tim lelépett a verandáról, hogy lekapcsolja a generátort. A szúnyogok azonnal támadásba lendültek; érezte, ahogy a tarkóját ostromolják, mint egy csapat részeg, akik mohón próbálják oltani szomjukat. Lecsapott egypárat, miközben a faház hátulja felé igyekezett, az ujjai egyensúlyt keresve a gerendafalat súrolták – túl gyorsan itta meg azt a whiskyt…

És már jöttek is az újabb vérszívók, rátelepedtek minden centi fedetlenül hagyott bőrfelületre, hogy belemélyesszék szívókáikat, és viszketést okozó mérget fecskendezzenek belé. Nekiütközött a generátornak, bevágta a sípcsontját a fémházba, és vakon tapogatózott a kapcsolóért, miközben csapkodta és hessegette a kis élősködőket; majd egy hihetetlenül őrjítő keresgélést követően – meg kellett állnia, hogy szétoszlasson egy légiónyi szúnyogtámadást – lekapcsolta.

A tornác fénye kialudt. Az újonnan jött sötétségben, úgy tűnt, a szúnyogok exponenciálisan megszaporodtak; Tim mindenhol érezte őket, a vértelen lábaikat, ahogy a bőrén táncolnak, és papírszerű szárnyaik tébolyító vijjogása betöltötte a fülét. Vadul csapkodott, és alig tudta elfojtani a torkába gyűlő káromkodást. Félig szilárd fal képződött minden oldalon – zümmögő, csípő, mérges takaró. Ott voltak a fülében, az orrát csiklandozták, a szeme szélét ingerelték.

– Átkozott vérszívók…

Tim vakon rákulcsolta a kezét a tornácajtóra, feltépte, és beviharzott a szúnyoghálók adta biztonságba. Úgy söpörte le magát, akár egy cowboy, miután ledobta magáról a ló, megszabadítva magát az élettelen szúnyogtestek morzsáitól.

Dühösen kifújta a levegőt, majd örömtelenül elnevette magát. A tenyere ragacsos volt a péppé lapított rovaroktól. Gulliverre gondolt, ahogy kis emberek ezrei lekötözik – egészen mostanáig nem ijesztette meg ez a jelenet. De valójában az az eshetőség, hogy ezer vagy millió apró támadó szorongatja az embert, tulajdonképpen meglehetősen borzalmas.

Az új keletű csöndben meghallott egy propellert, amint ütemesen forgatja a vizet – egy kívülre szerelt csónakmotor hangját. Vészhelyzet a főszigeten? Nem. Először rádión hívta volna fel valaki.

Bement a házba és ellenőrizte a rövidhullámú készüléket. A rádióból áradó mély búgás tanúsága szerint a frekvencia szabad volt. A távolban a motor berregése felerősödött.

Lámpást gyújtott, és kiült a tornácra. Megvakarta a kifehéredett puklikat a nyakán, a csuklóján és a kezén. Hideg futott végig a lábától felfelé egészen fájdalmasan összeszoruló torkáig, miközben a karja libabőrös lett. Idegesen felnevetett, és végigsimított narancshéjként dudorodó bőrén. A húgyhólyagja vizelettől telve megfeszült, miközben a nagyszerű whisky íze megkeseredett a szájában.

Tagadhatatlan tény, hogy mások gonoszsága önnön gonoszságunkká válik, mert meggyújt valami pokolit a szívünkben.

Carl Jung. Alapszakos pszichológia. Tim később megállapította róla, hogy fennhéjázó mániákus volt, és egyébként is, az elméleteinek elég csekély haszna van egy kisvárosi háziorvos számára, akinek a napi rutinjába influenza elleni védőoltások beadása és széltől cserzett arcú halászok benőtt nagylábujjkörmeinek eltávolítása tartozott. Mint ilyen, Tim elfelejtette, melyik Jung-könyvből való, és a professzora nevét is, aki tanította neki – de az idézet a maga teljességében jutott az eszébe, ahogy a szavak előmásztak emlékezete valamely sötét zugából.

Mások gonoszsága önnön gonoszságunkká válik…

Tim Riggs ott ült a szúnyoghálós verandán, valami leírhatatlan okból fakadó, tétova rosszérzéssel – a szél metsző süvítéssel fújt át a beteges fák között, míg egy másik, kevésbé meghatározható zaj araszolt felé az óceánpartról – és várta, hogy az ismeretlen gonoszság megérkezzen.

3

EGYÉL, EGYÉL…

Sötétség. Végtelen sötétség.

Üresség.

Korábban a fényt követte. Ahogy az éjjeli lepkéket vonzza magához a pisklákoló tüzek lángja. És a fény most eltűnt. Csak ez a tébolyító, üres szemgödörnyi sötétség… és az éhség.

A férfi felmászott a köves part meredélyén, csúszkált a víztől simává csiszolt kavicsokon. A sziklák nyálkásak voltak a hideg, takonyszerű algától. Felmarkolta, és belapátolta a szájába, úgy szívta be ajkai között a zöld fonalakat, mint egy cérnametéltet szürcsölő gyerek.

Valami mozog ott! A kitinváza megcsillant a holdfényben, ahogy végigiramodott a köveken. Egy rák. A marka rázárult – a rák óceáni hidege átszivárgott a bőrén –, és befalta. Érezte, amint szőröcskés lábaival motoz a nyelvén. Beleharapott. Sós ragaccsal telt meg a szája. Haldoklása közben a rák ollójával kétségbeesetten belecsípett a nyelve hegyébe, aminek következtében a vér fémes ízét is megérezhette; görcsösen lenyelte a rángatózó testrészeket. A tüskés kitinpáncél végigsebezte a torkát. Annyira vékonynak érződött már, semmi más, csak egy hússal bevont lefolyó maradt a nyelőcsöve helyén, amin krepp-papírként pattanásig feszült a nyálkahártya.

Kitaposott ösvényt vett észre a derékmagas fűben. Egy fekete pók ücsörgött az egyik fűszál tetején. Ujjai közé csippentette, mielőtt elmenekülhetett volna, és befalta. Remek, igazán remek! Lédús.

Felsandított. A hegyoldalban valami szögletes alakzat követelt magának figyelmet, árnyéka jócskán elütött az éjszaka formátlan sötétjétől. Túlságosan is tökéletes volt ahhoz, hogy ne ember alkotta dolog legyen.

Halovány fénysugár világlott fel benne.

4

– Srácok, hallottatok már a gurkhákról?

Ephraim Elliot arcát úgy világította meg az elemlámpa fénye, hogy akként hatott, mint a gömbjük fölé hajoló vásári jósok testetlen jelenése. A többi fiú a könyökére támaszkodva feküdt és feszülten figyelt.

– Ők azok a különleges katonák Nepálból, vágjátok? Kis fickók, alig másfél méter magasak. Gyakorlatilag törpék. Eszelős faszik. Csecsemőkorukban kezdik meg a kiképzésüket, csupán egy dolgra tanítják meg őket, de azt tökélyre fejlesztve – az ölésre. A gurkhák igazi mesterlövészek, hajszálpontosan céloznak. Száz méterről lekapják egy poszméh seggéről a pollent. A kherkivel is mesterien bánnak – az egy hosszú, görbe kés, amit brutálisan megéleznek. Ketté tudnak hasítani vele egy hajszálat is… pontosabban: háromba.

– Komolyan, Efi? – kérdezte a párnától kócos fejű Newton Thornton.

– Elhiheted – válaszolta komolyan Ephraim. – De amit nagyon kevesen tudnak, az az, hogy egy repülőgépnyi gurkha harcos lezuhant a partnál. Egy nagyon húzós küldetés után tartottak hazafelé – lövészárok-háború, nyársra tűzött fejek meg ilyenek. Ezek a fickók félőrültek voltak a vérszomjtól, vágod? A nepáli kormány valszeg megpróbálta elzárni őket valami fura helyre, hogy ne ölhessenek és csonkíthassanak meg senkit, de… soha nem értek haza. A repülőjük belezuhant az óceánba, pont itt a közelben.

Shelley Longpre feszülten figyelt. Szemének megszokott szürkesége – ami általában koszos jégdarabkának tetszett – most megkeményedett, és érdeklődéstől csillogott.

Ephraim folytatta:

– Akár… itt is lehetnek. Ezen a szigeten. Elzárt, csendes. Alig jön bárki a Falstaff-szigetre, leszámítva a fura halászt vagy hát… minket. Az ötvenkettes számú cserkészőrs farkasait.

Max Kirkwood három ujját feltartva magasba emelte jobbját, és ünnepélyesen elszavalta:

– Fogadom, hogy mindig a legjobbra törekszem, hogy híven teljesítem kötelességeimet, amelyekkel Istennek és a királynőnek tartozom, és mindenkor betartom a Sas őrs törvényeit.

– Soha nem találták meg a holttestüket – folytatta Maxre mosolyogva Ephraim. – Ha még mindig élnek, akkor mostanra totál mániákus őrültek lehetnek. De még ha itt is lennének, ezen a szigeten leselkednének, van egy módszer, hogy megmenekülj. A gurkhák az éj leple alatt támadnak, vágod? Mindig. Síri csöndben belopóznak a szobádba. Az ágyad fölé hajolnak, miután kitapogatták a cipőfűződet a bakancsodon, és ha alulról van befűzve… – itt Ephraim torokelmetsző mozdulattal végighúzta a hüvelykujját a nyakán. – De ha egyenesen van befűzve, ahogy a gurkhák fűzik a sajátjukat, akkor életben hagynak. – A fiú ásított. – Hát, jó éjt, srácok!

Az elemlámpa fénye kialudt. Röviddel ezután valami tompán puffant a padlón. Ephraim zseblámpájának újravillanó erős fénye glóriát rajzolt Newton köré, aki a bakancsa mellett kuporgott.

Ephraim lecsapott: – Tudtam, hogy meg fogsz törni, Newt!

Newton a térdeit dörzsölgetve, zavartan felült. Az elemlámpa adta világosságban a szokásosnál is kipirultabb volt az arca: a malacrózsaszín árnyalatát öltötte magára.

– Jesszus, hát… – Newton lehajtotta a fejét és megdörzsölte a szemét. – Szégyellhetnéd magad, Efi, hogy ilyen hátborzongató sztorikat mesélsz…

Kent Jenks felordított: – Newt, te ágyba pisilős!

Shelley alig figyelt oda. Bagolyszerű volt a tekintete, ahogy sárgás árnyalatú szemei kikémleltek arca tejfehér oválisából. Nem mosolygott vagy nevetett a többiekkel – egy kitöltetlen tesztarc, amin nem igazán tükröződött semmi sem.

– Srácok… hé! Most már elég lesz. – Riggy őrsparancsnok lépett a szobába. – Minden vicces meg buli, amíg valaki ki nem esik az ágyából. Úgyhogy eddig tartott az este, fiúk, rendben?

Newton még mindig a szemét dörzsölgetve felállt, és fellökte magát az emeletes ágyra – de azért előtte még ellenőrizte, hogy a cipőfűzői megfelelően vannak-e befűzve.

– Aludjatok, skacok! – mondta Riggs őrsparancsnok, és Newton úgy látta, mintha az arca megrándult volna: enyhén pánikszerű vonás költözött a szemébe. – Holnap hosszú napunk lesz.

Az ajtó becsukódott. Szél söpört át a vízeken, és végigsüvített a faház oldalánál. A deszkák olyan melankolikus hangon nyögtek, mint egy habokon hánykolódó, régi spanyol gálya. A fiúk mély sóhajtásokat hallatva feküdtek az ágyukban. Ephraim még azért elsuttogta:

– A gurkhák el fognak kapni, Newt.

5

Tim hallotta a férfit, mielőtt odaért volna. Hallotta, ahogy gyötrelmes csoszogással halad felé, akár a téli álmából ébredő, tájékozódását vesztett medve.

Tim nyugalmából kizökkenthetetlen ember volt – értékes tulajdonság ez egy doktor esetében, akinek a napja egy szimpla kanyarós kisfiú megnyugtatásától és kezelésétől kezdve könnyen fajulhat egy méhcsípéstől anafilaxiás sokkba került lány légcsövének felszabadításáig egy torkán ledugott csővel. Közel egy évet töltött Afganisztánban, az Orvosok Határok Nélkül segélyszervezet tagjaként – ha ijedős lett volna, nincs az a hatalom, ami ilyen hosszan maradásra bírta volna. Elméje ösztönösen a legvalószínűbb okokat feltételezte mindig, majd ezekből kiindulva hűvös logikával tárta föl a lehetséges következményeket.

Első számú tény: kikötött egy csónak. Talán az egyik srác szülei lehetnek – Newton otthon felejtette volna az asztmapipáját? Nem valószínű, minthogy Newton ritkán felejtett el bármit is. Esetleg elsüllyedt egy hajó – például egy vonóhálós halászhajó borult fel, miközben tőkehalakat húztak föl az erős nyugati széllel szántott vízen? –, és a csónakban a megtépázott túlélők ültek.

Tim agya azonnal egészségügyi osztályozásba csapott át: ha ez a helyzet, akkor azonnali orvosi ellátásra szorulnak; amennyiben szükséges, akár a parton stabilizálná őket, majd rádión kérné, hogy küldjenek egy sebesültszállító helikoptert.

Vagy lehet, hogy valami iszákos csónakázott ide a főszigetről, aki az éjszakai horgászás közben elvétette az irányt. Míg Tim szülővárosában a részegek kufircolni mentek, miután bezártak a bárok, addig errefelé a jó öreg harcosok vízre szálltak ilyenkor. Egy nyitott motoros szkiffen hánykolódtak az óceánon, és úgy bőgtek, mint a bikák, mikor a hullámok megdobták őket. Vagy ezt csinálták, vagy békés nyugalomban, alacsonyan járatva a motort kivetették a halászhálójukat. Pár éve a borvirágos orrú szeszkazánt, bizonyos Lester Hammst jégbe fagyva találták a csónakjában; Jeff Jenks, North Point rendőrfőkapitánya fedezte fel hét mérföldre Cape-től. A bőre kristályos volt a fagytól, akár egy darab kicsomagolatlan hús a fagyasztóban, a feneke hozzáfagyott az üléshez, és egy pár jégcsap meredt ki az orrlyukaiból. Lester csónakja még ekkor is haladt a vízen; nem kellett sok hozzá, hogy kiérjen a dagállyal a nyílt vízre – Tim elképzelte, amint a megfagyott holttest Grönland partjainál hányódik a csónakban, akár egy hátborzongató uszadékfa, és egy jegesmedve kíváncsian megszaglássza.

Akárki is volt, Tim biztosra vette, hogy az érkező férfi vagy nő aligha jelent veszélyt… kilencvenkilenc százalékig biztos volt benne.

Kettes számú tény: ő és a fiúk egy szigeten voltak, egyórányira hazulról. A késeiken kívül semmilyen fegyverük nem volt – a pengéjük alig hosszabb nyolc centinél, ahogy a Cserkész kézikönyv kiköti –, csupán egy jelzőpisztolyuk. Éjszaka volt. Maguk voltak.

Tim kitolta a veranda ajtaját a bakancsával. Az ajtó vékonyan nyikorgott – ííííí-íí-ííí –, mintha egy rozsdás szöget húznának ki egy nedves deszkából.

Torkában zakatoló szívvel körbejárta a faházat. Szúnyogok lubickoltak gyöngyöző izzadságában. Magával hozhatta volna a lámpát, de mélyen a túlélésért felelős hüllőagyában egy sziréna azt harsogta: Semmi fény. Ne fedd fel magad!

Kirántotta a zsebkését, és szorosan a combjához szorította – amire a józan esze azt mondta: ez nevetséges; tök hülye vagy, teljesen paranoiás. De a tudatalattijából feltörő elemi, ösztönös késztetés csupán ész nélkül zúgott, akár egy méhkasnyi afrikanizált méh.

Szél söpört végig talajszinten, egy hangot sodorva magával a sziklák és a nyakigláb fák között: mély, motyogó hangot, akár egy kút mélyén suttogó remetéé. A hangtól Tim lábán felállt a szőr, belsejét megfagyasztotta. A fasor felé hunyorgott, és érezte, ahogy az árnyékok súlyt kapva és rendíthetetlenül összetömörülnek.

Egy alak bontakozott ki a lombos fák kusza erdejéből. Tim mély levegőt vett. A szokatlanul ragyogó holdfényben egy olyan lényt pillantott meg, ami minden ízében a legsötétebb gyermekkori rémálmából lépett elő: egy tengerből kimászó, oszladozó szörnyet.

Nem volt több, mint egy víz áztatta, izmokkal átkötözött csontváz, amiről szürke, csipkeszélű cafatokban lógott a bőr. Értelmetlenül magában motyogva vánszorgott felé. Tim lába a földbe gyökerezett a határtalan rémülettől.

Ez a valami átcsoszogott a magas fűszálak közt táncoló, erős holdsugáron: a fényben a rémálom átalakult azzá, ami igazából volt – egy olyannyira iszonyatosan sovány férfi közeledett felé, hogy kész csoda, hogy még életben volt.

Tim az ösztönös segítségnyújtástól indíttatva, gondolkodás nélkül kilépett a rejtekéből.

– Hahó! Minden rendben?

A férfi odafordította tűzben izzó tekintetét. A pillantásában az ész nélküli iszonyat és a kétségbeesett sóvárgás keveredett, de amitől igazán kirázta Timet a hideg, az tekintetének lézerirányzékszerű összpontosítása volt: ez a férfi nyilvánvalóan akart valamit. Szüksége volt valamire.

Az idegen közelebb botladozott, végigtapogatta az ingén a gombokat, és remegő kézzel átsimított zsíros, letapadt haján. Tim hirtelen megértette: a férfi jelképes erőfeszítéseket tesz, hogy szalonképessé varázsolja magát.

– Van valamije… étel?

– Öhm… talán igen – felelte Tim. – Egyedül van itt?

A férfi bólintott. Nyál csüngött alá az ajkáról, majd lecsöppent. A bőre úgy feszült a koponyáján, akár a krepp-papír. Topográfiai térkép patakjaiként futottak végig a hajszálerek az orrán, széltében az arcán és a nyakán lefelé. A karjai úgy meredtek ki a pólójából, mint a hurkapálcikák. Az orsócsontja és a singcsontja körül összetöpörödött a bőr, amitől a könyöke úgy festett, akár egy kötélcsomó.

– Ön egyedül van? – kérdezte a férfi.

Biztonságosabb volt az idegent ebben a hitben hagyni.

– Igen, bizonyos földtani méréseket végzek.

A férfi felmarkolt egy kupac nyers földet, és a szájába tömte. Timnek úgy tűnt, olyan önkéntelen reflexként teszi, ahogy az ember pislog egyet.

– Hóó! Hé, figyeljen, nem kell… nem kell ezt ennie – nyögte Tim, nyugalmat erőltetve a hangjába. – Van ennivalóm.

A férfi elmosolyodott. Egy halálfej grimasza. Két vértelen szalag volt az ajkai helyén. Az ínye olyannyira visszahúzódott, hogy a fogai sárgás agyarakként csapódtak össze a szájában, sötét földdel a résekben.

– Étel… igen. Nagyon kedves. Köszönöm.

Orvosként Tim az emberi test összes visszataszító formájával találkozott már. Ürített sztómazsákokat. Látta, ahogy lüktető tumort vesznek ki egy gyomorból. De ez az ember… ez a férfi olyan természetellenes módon volt beteg, amilyet Tim még sosem látott. A színtiszta rettegés futott végig a gerincoszlopán.

Tisztátalan, rikácsolta magában. Ez az ember tisztátalan…

A férfi bűze elárasztotta az orrát. Édes, gyümölcsös rothadás ammóniás jegyekkel. Ketózis. A férfi szervezete elégeti a zsírsavait utolsó, elkeseredett erőlködésben, hogy a létfontosságú szerveket működtesse. Mikor elégnek, a keton gyomorforgatóan édes szaggal távozik – a saját magát elemésztő test reményvesztett bűze. A férfi szájából kiáramló bűz olyan volt, mint egy kosár napon felejtett, rohadó barack szaga.

Tim próbált nem levegőt venni, mivel biztos volt benne, hogy azonnal működésbe lépne a garatreflexe; ám a férfi egyensúlyát vesztve megtántorodott, Tim pedig gondolkodás nélkül átkarolta a derekát, hogy megtartsa…

Hátrahőkölt. Mikor a keze a férfi inge alá csúszott, a gyomra fölött mozgást érzett. Valami gomolygott a bőre alatt.

Ez abszurd, mondta magának. Csak gáz volt. Vagy talán egy lágyékgyűrű sérve a hasfalban. Isten csak a megmondhatója, mi a baja ennek az embernek…

A racionális érvek ellenére sem tudott szabadulni az érzéstől. Ott maradt az ujjbegyein: egy alattomos rándulás a bőr alatt, mintha valami reagált volna az érintésére, majd újra elnyugodott.

A férfi a faház és az égő lámpa felé csoszogott, éjjeli molylepkeszerű elszántsággal. A holdfényben megcsillanó szempár két kiégett izzóra emlékeztetett, ahogy belefúródott arca hústalan maszkjába. Tim nyers ösztöntől vezérelve tenyérrel előre kinyújtotta a kezét.

Nem akarta, hogy ez a férfi a faházban legyen a fiúkkal. Még nem – vagy talán egyáltalán nem.

– Várjon egy percet, hátrább az agarakkal! – Tim úgy címezte a férfinak a szavait, mintha egy hiperaktív gyerekhez beszélne. – Eltévedt? Tudja egyáltalán, hogy hol van? Soha nem láttam még errefelé.

A férfi Tim tenyerének nyomta a testét, és finoman ringott, ahogy a nyomás erősebb lett, enyhült, majd megint erősödött. Tim úgy érezte, hogy a férfi tudja, mennyire visszataszítónak tartja őt – az ingadozó érintés, a férfi olajosan csurgó izzadsága, ami olyan volt, akár egy ősöreg forgattyús házon a fűtőolaj. Tim felnevetett, mintha ez az egész egy vicc lenne, valami furcsa félreértés; de a hangjába vegyült fagyos, üveges csilingeléstől tébolyult vihogásként hangzott.

– Eltévedtem – suttogta a férfi –, eltévedtem és… nem vagyok jól. Csak egy éjszakát. Reggel elmegyek. Kérem… etessen meg!

– Van családja? – Tim nem tudta megmagyarázni, miért érezte létfontosságúnak, hogy tudja: hiányzik-e bárkinek ez az ember? – Keresi önt valaki?

A férfi újra megismételte a mondandóját: – Csak egy éjszakára. Ételt! Kérem.

Tim fontolóra vette, hogy magára hagyja. Ki tudna hozni élelmet, hagyná, hogy megegye az erdőben (a szóválasztása zavarba hozta Timet, habár jogosnak érződött: ez nem olyan ember volt, aki be akart kapni valamit – ezt az embert meg kellett etetni). Tim akár beparancsolhatná a fiúkat a körletükbe, és minden kapcsolatot kizár. A hippokratészi eskü majd’ minden tanának ellentmondott volna, hogy kint hagyja ezt az embert, de a jó orvoslás egyik aspektusa a helyes fontossági sorrend megállapítása. Nem lehet mindenkit megmenteni. Az élet szomorú igazsága. Úgyhogy a fiatalokat kell megmenteni, vagy azokat, akiknek a legnagyobbak a túlélési esélyeik.

– Kérem.

A férfi legnyomorultabb mosolyát villantotta. Kint tudná egyáltalán hagyni egyedül, éhezve, pár méterre a faháztól? Együtt tudna élni ezzel a bélyeggel a lelkén?

Nem. Könnyen rájött erre. Minden szükséges óvintézkedést meg kell tennie, de menni fog. A férfi továbbra is kísérteties mosollyal nézett rá. Ez valamiféle Tim számára ismeretlen kór lehet – egy sorvadásos rendellenesség? Vagy csak egy tipikus betegség ámokfutása?

– Pontosan azt teszi, amit mondok – utasította a férfit „nincs mellébeszélés, én vagyok a háziorvos” hangján.

– ’gen – dünnyögte a férfi.

– Ha nem, akkor nem jöhet be.

A férfi testét Tim tenyerének döntötte – a vékony bőrön át érződő csontok keménysége egy ponyva alatt nyugvó, szétzúzott téglatörmelék képzetét idézte.

– Akkor jöjjön velem!

6

Tim utasította a férfit, hogy feküdjön le a molyrágta bőrkanapéra, és felvette a lámpát a verandáról.

A férfi még rosszabbul festett a lámpafényben. Semmi pigment nem maradt a bőrében. Tim agya furcsa képet vetített elé: olyan volt, mint egy műanyag poharas jégkása alján az utolsó kortyok, amikből mind kiszívták a színt, és csak az íztelen jégkristályok maradtak.

A fickó nadrágját leírhatatlanul szorosra fogott, narancssárga hosszabbító zsinór tartotta. Mennyit nyomhatott egykor? Tim kifordította a pólója nyakát. XL, állt a címkén. Jézus. A ruha, úgy festett, egy kupac mikádópálcikát takar, ami nagyjából emberi formává állt össze.

A pólója alja felgyűrődött. A hasán egymásra ráncolódtak a bőrrétegek, amiről Timnek a shar peiek, a kínai harcikutyák jutottak eszébe. Azok az emberek néztek ki így, akiken drasztikus súlyveszteség után laparoszkópos műtétet hajtottak végre. Az ilyen beavatkozás után gyakran bőrfeszesítő eljárást javasolnak, amely során egy plasztikai sebész kimetsz a középrészről egy mosogatórongynyi bőrfelületet, majd összevarrja a végeket.

Halk suttogás a hálóból. A fiúk bizonyára felébredtek. Timnek kézben kellett tartania a helyzetet; nem volt kedvére való az ötlet, hogy öt álomittas fiú kidörzsölje a csipát a szeméből, miközben rámerednek a kanapén fekvő emberi csontkollekcióra.

– Fiúk, figyeljetek ide! – kezdte, miközben nyugodtan kinyitotta az ajtót, majd fürgén becsukta maga mögött, hogy megtartsa a határvonalat. – Valami történt. Semmi komoly – ugye? –, de az lesz a legjobb, ha itt maradtok az ágyaitokban.

– Mi a baj, Tim?

Kenttől érkezett a kérdés, aki mostanában Timnek kezdte hívni, elhagyva az őrsparancsnok titulust is. Kent az ágya szélén ült karjait összefonva, a vállait úgy görbítette, mint egy birkózó, aki várja, hogy a szőnyegre hívják. Kent – már a névben volt valami tolakodó, agresszív felhang. Egy alfahím keresztneve, a Tanner és Chet, valamint Brodie családból, az olyan nevek sorából, amiket a szülők azért ragasztanak a fiukra, mert már előre elképzelték, hogy védőügyvédek vagy lacrosse-edzők lesznek. Egy szülő sem dédelget vágyálmokat egy érzékeny, művészlelkű gyermekről, ha azt a gyereket Kentnek kereszteli.

– Egy férfi az – magyarázta az őrsparancsnok. – Nem idevalósi, soha nem láttam még. Egyszer csak fölbukkant.

– Van sátra? – kérdezte Newt, állával végigszántva a matracon. – Kiránduló, vagy ilyesmi – egy kalandor?

– Nem mondanám. – Tim a fiúk alkotta körbe térdelt. – Ő… betegnek tűnik.

– Mi a baja? – suttogta Ephraim.

Tim elgondolkodva az ajkát szívta.

– Valami lázban szenved, vagy effélében. Nagyon vékony. Ételt kért.

– Talán egy gurkha – találgatott Shelley, a fogai között sziszegve.

– Nem gurkha – válaszolt Tim megfeszült állkapoccsal, hogy visszafojtsa a rátörő émelygést – a férfi bűze átszivárgott az ajtó alatt, rohadóbarackszaggal körbelocsolva a szobát. – Ez a férfi… nagyon sok minden lehetséges, rendben? Járhatott egy idegen országban, mondjuk a világ egy távoli szegletében, ahol elkaphatott egy vírust, és magával hozta.

– Fel kéne hívnunk a főszigetet, Tim – mondta Kent.

Tim olyan keményen összeszorította a zápfogait, hogy megnyikordultak a fogínyükben.

– Igen, Kent. Gondoltam rá, és igen, fel fogom hívni. Addig is szeretném, ha itt maradnátok, srácok. Világos?

– Nem kell segítség?

– Nem, Kent, nincs szükségem rá. – Nem törődött a fiú őrjítően kétkedő arckifejezésével, hanem tovább folytatta: – Orvos vagyok, értem? Jelen pillanatban én jelentem ennek az embernek a legnagyobb esélyt. De még nem tudjuk, mi a baj, így az lesz a legbiztonságosabb számotokra, ha itt maradtok.

Tim kinyitotta az ajtót. A lámpás halvány fénye egy feszült, ideges arckifejezésű kvartettet világított meg – Shelley közömbösen pásztázta a pókhálók alkotta baldachint a plafonon. Az őrsparancsnok becsukta az ajtót, egy pillanatig tétovázott, majd odatolt egy széket, és beékelte a kilincs alá.

Átvágott a nappalin a rövidhullámú rádióhoz, és a frekvenciák között kapcsolgatva kereste a fősziget vészhelyzeti sávját. Összesen egy kicicomázott elsősegélyládája volt, pár trükkös extrával jobban felszerelve, mint egy sztenderd erdei túlélőcsomag – a saját, személyes készletéből elhozott darabok. De ha rádión odaszólna, elküldenének egy mentőhelikoptert Charlottetownból és…

– Rííííííáááágh!

A férfi felpattant, és úgy dülöngélt Tim felé, akár egy viharban hánykolódó hajó matróza. Egyetlen mozdulattal kitépte a rádiót az asztali aljzatából, a feje fölé kapta, és földhöz vágta: hangos csörömpölés kíséretében tört darabokra. Szikrák cikáztak végig a szétrobbant dobozon, majd füstszag bűze kezdett terjengeni.

A férfi őrült erővel ugrálni kezdett a maradványokon. Tim előrevetette magát, hogy megállítsa, közben azonban leverte a lámpást, és kioltotta a lángját.

Dulakodni kezdtek a vaksötétben. Olyan volt, mint egy zsák kígyóval vagy zsírral bevont acélkábelekkel birkózni: hideg, csúszós-ragacsos és visszataszító.

– Az istenit, hagyja abba!

A férfi vicsorgott; kegyetlen, acélos hangja úgy metszette át a sötétséget, mint egy fűrészpenge. Valamit felköhögött; nedves melegség fröccsent Tim arcába. Tim alig hallhatóan felnyüszített – nem tudta visszafojtani –, és dühödten megtörölte az arcát.

A férfi teste hirtelen elernyedt. Tim erős késztetést érzett, hogy hagyja a földre zuhanni, ahogy egy zsírral bemaszatolt, heveskedő próbababát ejtene el az ember.

Tisztátalan! TISZTÁTALAN!

A hálószoba kilincse megnyikordult, majd az ajtónak támasztott szék veszett ugrálásba kezdett. Tim látta maga előtt Kentet, ahogy vállával az ajtónak rugaszkodva próbálja darabokra szedni.

– Tim! Tim, nyissa ki az ajtót!

A sötétben esetlenül tájékozódva Tim visszavezette a férfit a kanapéhoz. Kitapogatta a közelben a lámpást, és újra meggyújtotta. Elővette a mentőládáját. Feltépett pár csomag sterilizálókendőt, és eszelősen dörzsölni kezdte magát mindenütt, ahol csak a férfi hozzáért; különösen az arcát. Akármit is öklendezett fel, rajtamaradt Tim bőrén – érezte, ahogy szétterjed az arcán, ami olyan vörösre gyúlt, mintha felpofozták volna.

– Tim! – bömbölte Kent. – Azonnal nyissa ki ezt az ajtót!

– Maradjatok bent! – ordította, vagyis inkább rikácsolta Tim, ahogy a hangja egy vízforraló sípolásának magasságába emelkedett. – Próbáld meg csak még egyszer kinyitni azt az ajtót Kent Jenks, és az apád hallani fog rólad néhány dolgot, arról kezeskedem.

Kent sértődött léptei hangzottak fel; az ágyrugók felnyögtek, ahogy visszabújt a takaró alá.

Tim megtöltött egy fecskendőt száz milligramm doxylaminnal. A férfi ereit egyszerű volt megtalálni: kék csövekként kígyóztak mindkét könyökhajlatában. Az injekció után az idegen légzése stabilizálódott.

Zöldes anyag csurgott le a szája oldalán. Ezt öklendezte fel? Tényleg a sziklákról habzsolta fel azt a nyálkát?

Alga. Oké, ez csak alga. Az alga nem fertőző. Az alga csak… gusztustalan.

Tim keze a férfi hasához ért – és megint érezte. A finom mozgást – egy fészkében tekergőző kígyó mozdulatai.

Csak perisztaltikus mozgás. A férfinak súlyos torlódás alakult ki a beleiben; amit érzel, az csak a húzódó izom, amint próbálja továbbjuttatni azt az akármit, ami elzárja az útját.

Tim heréi görcsösen megfeszültek. Szinte elalélt a hirtelen rátörő, megmagyarázhatatlan félelemtől, a gyomra jeges gombóccá ugrott össze. Ki volt ez a férfi? Mi az isten baja van? Mégis mi a francért gondolta, hogy helyesen cselekszik, vagy hogy jó ötlet beengedni ide? A magánkórházak megtagadhatják a kezelést, ha egy ember állapota potenciális veszélyforrást jelent másokra nézve – az isten szerelmére, mit tett, miért változtatott egy magányos szigeten álló faházat traumás kórteremmé?

Szörnyű megérzéstől vezérelve a férfi pólója felé nyúlt: fel kell húzni. De még a morbid kíváncsiság is visszakozott benne. Nem akarta látni, most, éjszaka, egyedül ebben a sötétben, nem!

Vagyis egyedül talán még csak-csak, de így, velük, még kevésbé jó ötlet, nem igaz? A hálószoba ajtaja felé lengette a lámpást.

– Minden rendben – Tim halkan belépett a fiúk körletébe. – Kérlek, feküdjetek vissza aludni!

– Ki ez? – Kent hangjából kiveszett az indulat: a kérdést egy olyan fiú tette fel, aki félt, és túl messze volt hazulról.

– Ahogy mondtam – egy idegen. Valaki, akinek segítségre van szüksége, úgyhogy megadom neki. Nem tudom, honnan jött. Még a nevét sem mondta meg. Alig tud beszélni. Most alszik.

Tim látta, hogy a válaszával csak újabb tápot adott az aggodalmuknak, de képtelenségnek érezte, hogy bármi konkrétabbat is mondjon ennél. Olyan volt az egész, mint azok az orvosos tévésorozatok, amikben rejtélyes betegségekkel tolják be a pácienseket a klinikára – a hirtelenszőke hajú fiú, aki vércseppeket sír; a gimis bálkirálynő, akinek a feje strandlabda méretűvé duzzadt –, és csak a briliáns, gyógyszerfüggő doki tudja kibogozni a talányt: egy hajszálvékony repedés a szemgolyó csarnokvizében; egy parazita ikertestvér maradványa, ami mélyen a talamusz redői között pihen. A probléma az, hogy Tim csupán egy kisvárosi orvos volt, mindenféle rendkívüli képesség nélkül, és úgy általában kevés ambícióval, amik nélkül remekül megvolt – egészen mostanáig.

– És mennyire beteg? – kérdezte Max.

Tim nehezen tudott belenézni a gyanakvó és ijedt szemekbe, ugyanis fogalma sem volt, mit is válaszolhatna erre. De ő volt itt a felnőtt, a tekintély – morál és egyéb –, és az ő felelőssége volt mondani nekik valamit, amivel egy kicsit is csillapíthatja a félelmüket, még akkor is, ha a sajátja eközben sűrűn gomolygott a lelkében.

– Kezelhetőnek tűnik, srácok. Már láttam rosszabbat – olyan simán csúszott ki a száján ez a hazugság, hogy őt magát is megdöbbentette. – Eljuttatjuk egy kórházba, és ott majd foglalkoznak vele.

– És a rádió?

– Most még nem tudom – fordult Ephraimhez Tim. – Talán tönkrement.

Kent felkiáltott:

– Hogyan történt? Ez az egyetlen…

– Egy csónakon jött ide, rendben? Ha vissza kellene mennünk a főszigetre, akkor kölcsönvesszük. Most pedig irány… az ágy.

Tim sarkon fordult, és becsukta az ajtót. A férfi kínkeservesen vette a levegőt. Az arca földöntúli fénnyel világított, mintha foszfor folyt volna az ereiben. A vonásai olyan beteges fényben fürödtek, akár a szigetek nedves barlangjaiban növő mérgező gombák.

Egy kép úszott be Tim szeme elé emlékezete legmélyebb rejtekéből. Egy férfi arca egy mélygarázsban. Az anyja magával vitte bevásárolni. Ötéves volt. Az alagsori parkoló szinte üres volt. Elhaladtak egy hatalmas betonoszlop mellett, amely súlytartó szerkezeti támasztékként szolgált, és megóvta a szupermarketet az összeomlástól, hogy ne temessék maguk alá a vásárlókat a kukoricasalátákkal és a Frosted Flakes gabonapelyhekkel teli polcok. Egy sziluett nehezedett neki. Talán egy szemeteszsák, ami megszívta magát vízzel? A kupac megremegett, oldalra mozdult, és egy arc bontakozott ki belőle. Tim azt mondta magának – a mai napigezt mondta magának –, hogy a férfi bizonyára közhelyes okok miatt süllyedt le, ivás, drogok és betegségek… de ifjonti szeme kisfiúként valami teljesen mást látott.

A férfi arca fekete volt, de nyilvánvalóan nem születésétől fogva: egy gyümölcsöskosár alján felejtett banán üszkös, fonnyadt, elrohadt feketesége volt ez. Tim biztosra vette, hogy ha megérintené az arcot, az ujjai belesüllyednének. Az orra úgy festett, mintha hatalmas nyomásnak lett volna kitéve, vagy épp valami kiette volna: egy húsba vájt üreg volt csupán a repedezett, felpüffedt és felismerhetetlen anyaggal bevont ajkai fölött. Tim lélegzete elakadt, elkapta a tekintetét, és az anyjára pillantott, aki nyilvánvalóan szintén megijedt, és ez még inkább növelte a saját félelmét.

A férfi olyanformán volt beteg, ami nem tűnt lehetségesnek – semmi ezen a Földön, se járvány vagy vírus, se a természeti elemek, se egy másik ember nem tehette ezt vele. Olyan volt, mintha egy bosszúszomjas földönkívüli faj elrabolta volna, borzalmas dolgokat tett volna vele, valami elmondhatatlan módon megcsonkította, majd visszahozta volna a Földre, hogy megnézze, fajának többi tagja hogyan reagál rá.

Megjárta a poklot, gondolta Tim gyermeki fejjel.

A legrosszabb a férfi szeme volt – mindig a szemek, nem igaz? Nyugodtan figyelő barna szempár, és ami a legszörnyűbb, hogy még mindig volt bennük valami élet – mert normál esetben semmi nem marad, ugye? Legyőzötten, ködösen és értelem nélkül merednének, hasonulva a testhez. De ezekben a szemekben intellektus, tudatosság lakozott. Ez volt a legijesztőbb: ennek az embernek szembe kellett néznie saját testének pusztulásával. Tudatában volt önnön elenyészésének. Hogyan tudott egyáltalán megbirkózni ezzel?

A férfi nem kéregetett. Egyszerűen csak nézett, az egykori arca helyén lévő tragikus maszkba ágyazott, hidegen vizsgálódó szemekkel, amíg el nem hajtották.

Ahogy felidézte a jelenetet, a Timre boruló nyugtalanság fátyla fellibbent, és valami iszonyatos nézett vissza a másik oldalról – a félelem riadt, jajveszékelő arca. Annak a férfinak a rémálomszerű arca. Aztán eltűnt.

Tim nyugtalan álomba szenderült. Valamikor hajnal előtt, anélkül, hogy igazán felfogná, mit tesz, felkelt a székből, és a szekrények felé botorkált.

Hírhasáb a Montague-i (Prince Edward-sziget) Szigeti Hírmondó október 21-i számában:

KORDONOKKAL ZÁRTÁK LE A NORTH POINT-I RAKPARTOT, REPÜLÉSI ÉS VÍZRE SZÁLLÁSI TILALMAT RENDELTEK EL

Ma kora reggel a hadsereg megszállta a mindössze 5766 lelket számláló apró települést, North Pointot. A lakosok arra ébredtek, hogy álmos utcáik csendjét páncélozott szállító harci járművek dübörgése veri fel.

– Végigszántották az egész járdát – panaszkodik Peggy Stills, a Main Street-i Sziget kávézó tulajdonosa. – Az utca telis-tele van lyukakkal.

A konvoj célja a North Point-i kikötő volt. Nyomban sorompót állítottak föl, lezárták a vízi útvonalakat, valamint a környező területeket. Jó pár Apache helikoptert is láttak többen, amint végigsöpörnek North Point vizei felett.

Röviddel délelőtt tíz óra után hivatalos közleményt adtak közre, miszerint a szigettől északra a vízi közlekedés szigorúan tilos. Az üzenetet vészhelyzeti hajózási rádiós csatornákon is elküldték, figyelmeztetve a vízi járműveket; a North Pointtól távolabbi vizeken kereskedelmi halászhajók és időnként óceánjárók közlekednek.

A kihelyezett katonai alakulat vezetője minden további információ közlését visszautasította. A Hírmondó megpróbált kapcsolatba lépni a hadsereg sajtószóvivőjével, ám idáig nem válaszoltak riporterünk hívásaira.

7

A fiúk az álmos hajnali félhomállyal ébredtek. A hold úgy csüngött nyugati oltárán, akár az utolsó, melankolikus vendég egy vacsorapartin, aki túl magányos ahhoz, hogy elmenjen.

Egyikük sem aludt jól. Hallották, ahogy Riggs őrsparancsnok bejött a férfival – a férfi nem beszélt, de érezték a szagát: egy vidámpark kukáinak alján heverő gyümölcsleves dobozok szirupos bűze. Amint az őrsparancsnok kisietett a hálószobából, Kent felkönyökölt.

– Jobb lesz, ha utánanézek.

Kent Jenksnek mindig utána kellett néznie „valaminek”. Nem volt lényeges, hogy mi volt az a „valami”; Kentből áradt a megingathatatlan bizonyosság, hogy a dolgok megjavulnak, ha ő közbeavatkozik – mintha puszta jelenlétének erejétől minden helyzeten úrrá tudna lenni. Farkaskölyök kora óta ilyen volt, és mivel ő volt a legmegtermettebb közülük, valamint a fenyegetettség érzetét keltette a környezetében, a többi fiú többnyire meghajolt az akarata előtt.

Az iskolában sem volt más a helyzet. Kent volt az a kölyök, aki hátsóból lesz első az ivókútnál – szó szerint értve a hátsót, ugyanis egy finom fenék- és csípőbillentéssel bír rá, hogy elhúzz, mint a vadlibák –, és egy baráti hátba veregetés kíséretében még azt is megjegyzi: elsőbbségem van – egy teljes oktávval mélyebb hangon, mint ami bárkinek van. Ő az a srác, aki kikapja a szendvicsedet az anyukád csomagolta kis pakkból, eszméletlen nagyot beleharap, és tojássalátától maszatos szájjal csak annyit kérdez: ’em bánod? Azért persze nem volt egészen rosszindulatú. Max úgy gondolt rá, mint egy bernáthegyire: nagy, csorog a nyála, egy kicsit tuskó, és vak a saját erejét illetően, de a szíve általában a helyén van. Kent állandóan a másik arcába dobta a kesztyűt, és bizony legtöbbször egyszerűbb volt eggyel hátrébb kerülni a sorban, vagy éhesen hazamenni, mint elfogadni a kihívást.

Kent legújabb szokása az volt, hogy a felnőtteket kezdte el tesztelni, vajon meddig mehet el náluk. Napsugaras mosollyal az arcán tette fel a kezét, és azt kérdezte a tanártól: egészen biztos benne? Elkezdte a tanárokat is a keresztnevükön szólítani. Az osztályfőnöki órát már nem Mr. Reilly tartotta, hanem „Earl”. A fiúk várták a napot, mikor Kent beszambázik a tanári ebédlőbe, harap egy falatot a tornatanár ebédjéből, és azt mondja: nem bánod, George?

Mikor Kent kikelt az ágyból, és a hálót átszelve az ajtó felé tartott, egyedül Newton szólalt meg.

– Nem kéne, Kent. Az őrsparancsnok…

– Pofa be, hájdagály! – torkolta le Kent olyan természetességgel, hogy nem is lehetett sértőnek venni a hangnemet: inkább olyan volt, mintha egy csaholó kutyára szólna rá. – Ha kértem volna a véleményed, meg…

– Tényleg, haver – vágott a szavába Ephraim. – Ne menj ki oda!

Kent pislogott egyet, és a fejét oldalra billentve méregette társát. Ephraim volt az egyetlen fiú, aki aggasztotta – volt valami enyhén őrült Efiben, az az idegtől remegő, puskaporoshordószerűsége, amitől Kent kényelmetlenül érezte magát.

– Mondj egy okot ember, hogy miért ne!

Ephraim csak ennyit felelt:

– Csak.

– Ennyi? Ez az okod, hogy csak?

– Aham – válaszolt Ephraim.

– Köszi, Efi – szólalt meg Newton.

– Fogd be, malackaraj!

Ezután jött be Riggs őrsparancsnok a szobába, és mondta, hogy jobb lesz, ha a seggüket visszatolják az ágyukba. Röviddel később kezdődött a felfordulás: az idegen sikolya – Rííííííáááágh! –, amit dulakodás és csörömpölés követett, végül a füst fanyar szaga, keveredve az édeskés rothadás gyomorforgató bukéjával.

Kent kipattant az ágyból, és vadállatias dühvel támadt az ajtóra; az meg sem moccant, de ő szakadatlanul ostromolta a testével, ahogy mindig is tette – bármilyen jelenségnek nekilökte üresfejű testét azzal a sziklaszilárd bizonyossággal, hogy az egy idő után meghajlik. Csak akkor hagyta abba, mikor Riggs őrsparancsnok azzal fenyegetőzött, hogy felnyomja az apjánál; Kent úgy szedte a levegőt, mint egy bika, mikor ellépett az ajtótól, tágra nyílt és némileg ökörre emlékeztető szeméből tompa, szikár gyűlölet sugárzott.

Hajnali négy óra felé Newton felült az ágyában, mintha csak rugók lökték volna. A fiút nyitódó és záródó szekrények hangja riasztotta fel, majd… csámcsogó hangok? Monoton, nyammogó, enyhén reszelős hangok.

– Max? – suttogta. – Max, ébren vagy?

– Aludj tovább, Newt! – mormogta Max az alsó ágyból, tompa félálomban motyogva szinte egyszerre préselve ki a szavakat: aludjtovábbnewt.

Newtont megdöbbentette, hogy Max és a többiek képesek aludni úgy, hogy ilyen szagok és borzasztó hangok jönnek az ajtó mögül… talán Max csak színlelte az alvást, hogy ne kelljen beszélnie róla. Talán azt gondolta, hogy a napfény majd mindent orvosol.

Órákkal később napsütés ragyogott át a pára lepte sárga ablakon, megcsillantva a lustán lebegő porszemeket az állott levegőjű szobában. A fiúk felkeltek, és csendben felöltöztek, belebújtak bő pulcsijukba, és megkötötték a bakancsaikat. Ephraim elkapta Max tekintetét, és szemöldökét kérdőn felvonva eltátogta a szavakat:

Minden oké?

Max sápadtan mosolyogva vállat vont, és befejezte a dupla csomót a bakancsán. Csakúgy, mint a többiek, ő is érezte a másik szobából áramló émelyítő édességet, ahol az őrsparancsnok aludt… és hallotta a csámcsogó hangokat is.

Max nagyapja farmer volt. Pár éve már nyaranként tizenhét dollárt fizetett naponta Maxnek és Ephraimnek, hogy csirkecsontokat öntsenek az