George Livermore-nak,

a Kapitányomnak, Tanítómnak, Barátomnak

Első rész

Kiűzte az embert, és odahelyezte

az Éden kertjének keleti oldala felől
a kerúbokat és a villogó lángpallost,

hogy őrizzék az élet fájához vezető utat.

1Mózes 3,24

1

Fény.

Ez volt az első dolog, amit Francesca a csukott szemhéján keresztül észlelt, amikor a feje kiemelkedett a vízből. Fehér, lángoló fényt, olyan alacsonyan, mint a nap a horizonton.

Zihált, köhögött, kiköpte a tengervizet, és végül sikerült kinyitnia a szemét. A nap nem a horizonton állt, és sokkal közelebb is volt, mint kellett volna. A parton, tőle mintegy húsz méterre. És egyáltalán nem is a nap volt.

Először Manto és Lucanus felé nézett, akik a homokban álltak a partot szegélyező mocsári nádas foltján túl, egymásnak háttal, mozdulatlanul, tőlük néhány lépésre pedig egy idegen állt. Francesca hunyorgott, de a szemét túlságosan csípte a só, és csak annyit tudott kivenni, hogy egy fehérbe öltözött, hosszú hajú, talán szakállas férfi az. A „nap” éppen a fejük fölött volt, és amikor Francesca felnézett, egy pillanatra azt hitte, hogy egyszer s mindenkorra elhagyta a józan esze.

Hármuk fölött egy legalább öt méter magas lény tornyosult, és a fény egy szikrázó gömbből áradt, amely mellkasának a közepén lebegett. És a lebegés volt az egyetlen mód, ahogy Francesca fel tudta fogni ezt a mozgást, mert a lény mellkasa és egész teste mintha vízből lett volna: egy átlátszó folyadékoszlop, amely egy ember homályos vonásait formázta, hatalmas karokkal és lábakkal, amelyek úgy remegtek és habzottak, mint a szél által felkorbácsolt tenger felszíne, számtalan tükröződéssé törve szét a gömb fényét. A fej szintén vízből volt, de a vállak fölött, azoktól elválva lebegett a levegőben, és szüntelenül táncolt és felfelé szökkent habnyelvekben, amelyek inkább emlékeztettek tűzre, mint valami folyékony dologra.

Francesca egy nagyon hosszú pillanatig bénultan állt, képtelen volt elfordítani a tekintetét. Aztán valami más mozdult meg a parton, és a pillantása végre fókuszt találva képes volt felfogni az egész jelenetet.

Vergilius volt az, aki hanyatt feküdt, és hasztalan próbált felállni, a lábával kapálózva. Egy hatalmas, hosszúkás, fénylő tárgy szögezte a földhöz, amit Francesca csak egy újabb pillantás során tudott végtagként azonosítani.

Egy második lény állt a kárhozott fölött, legalább akkora, mint az első, de nem lehetett azonnal kivenni az alakját, mert csak fényvonalakból állt, amelyek könnyen belevesztek a háttérbe, a parton túli erdő bozótosába. A teste felfoghatatlan geometriai feladvány volt, kék és ibolyaszínű fényből álló, lassan, de folyamatosan mutálódó szilárd elemek halmaza. Emberi alakja még kevésbé bizonyult körvonalazottnak, mint a másik lényé, de a prizmás kitüremkedés, amely Vergiliust földhöz szegezte, egyértelműen egy kar volt. A lény válla mögött két hatalmas, áttetsző fényű háromszög meredt az ég felé, amelyek Francescát két hatalmas pengére emlékeztették, de nem lehettek mások, mint szárnyak.

Elkapták őket. Francesca elfojtotta a késztetést, hogy még több vizet kiköpjön, és mozdulatlanná dermedve igyekezett észrevétlen maradni. Előttem bukkantak elő ebből a tengerből, és azok a lények elkapták őket.

Úgy tűnt, senki más nem volt a parton a fehérbe öltözött férfin kívül, aki látszólag nyugodtan áll a világító óriások előtt. Vajon a lények az ő szolgálatában állnak? Vagy éppen fordított a helyzet?

Francesca minden maradék erejét összeszedve elhessegette magától a pánikot, és megpróbált gondolkodni. Az ismeretlen föld partja mocsaras, náddal és egyéb növényzettel benőtt: az előtte lévő szakasz sekély, de távolabb a növényzet embermagasságnál is magasabbra nőtt. Ha odaúszva sikerül elérnie azt a helyet – úszva, alámerült a tengerben, és úszott! –, anélkül, hogy észrevennék, elrejtőzhet a növények között, és onnan megnézheti, van-e mód arra, hogy megmentse a társait…

Az erdőből egy hatalmas árnyék emelkedett az égre, és Francesca épphogy megszületett tervei szertefoszlottak.

Egy harmadik óriás repült el gyorsan a part fölött, kisebb és kevésbé fényes, mint a másik kettő, átlátszó szárnyakon, amelyek alig látszottak a sötétlő égbolton – Francesca csak ebben a pillanatban jött rá, hogy közel lehet a naplemente –: pillangószárnyakhoz voltak hasonlóak, de akkorák, mint egy-egy hajóvitorla. A lény úgy száguldott a levegőben, mintha nem is kellett volna kettészelnie, és bár Francesca nem tudta elkülöníteni a fejét, nemhogy a szemét, azonnal az a szörnyű bizonyosság fogta el, hogy őt vette célba.

Egy másodperce volt, hogy döntsön a levegő és a víz között, és ő a leggyorsabb utat választotta. Megidézte a szelet, majd egy habörvényben ugrott ki a tengerből, amely oszlopként követte őt, ahogy függőlegesen emelkedett. A lény egy pillanatra lelassult, mintha meglepődött volna, és Francesca megragadta az alkalmat, hogy elszáguldjon bármely adandó irányba, távol a parttól.

Mindössze három másodpercbe telt, mire rájött, hogy soha nem lesz képes lerázni üldözőjét.

Ismét alábukott, és olyan közel került a vízhez, hogy fehér nyomot hagyott maga után a felszínen, de a válla fölött átpillantva látta, hogy a lény már elérte a vele azonos magasságot, és most tökéletes csendben siklik a tenger felett, hatalmas szárnyaival még a legkisebb hullámot sem verve. De vajon szilárd-e, vagy csak levegőből és fényből áll?!

A válasz egy pillanattal később érkezett: a lény fejének helyéből egy hosszú, sötét nyúlvány suhant előre, villámgyorsan, mint egy ostor. Francesca oldalra szökkent, és épphogy elkerülte, de a légáramlaton érezte a durva csapkodását, a nyúlvány pedig egy pillanattal később a tenger felszínének vágódott, permetfalat verve föl. Francesca szíve kihagyott egy ütemet. Nemcsak hogy teljesen szilárd volt ez az ormány, de elég ereje volt ahhoz is, hogy kettétörje őt.

Egy hullám csapott felé, valamivel magasabb a többinél, ami arra kényszerítette, hogy ismét oldalra szökelljen, és rájött, hogy túlságosan mélyre ereszkedett. Felfelé homorított, megpróbált magasságot és sebességet is nyerni, de hat lélegzetvétel elteltével minden oldalról egy nála sokkal nagyobb árnyék vette körül. Lassítás nélkül megfordult, készen arra, hogy szembenézzen ellenfelével: hogy ki fog győzni, az túlságosan is kiszámítható volt, de nincs a világon olyan szörnyeteg, amelyik úgy emelhet rá kezet, hogy ne tenné próbára Francesca körmeit és a fogait!

A lény még közelebb volt, mint amire számított, alig néhány méterre, ami abban a pillanatban a semminél is kevesebbnek tűnt: egyenesen emelkedett a sötétkék égbolt előtt, és Francesca most először tudta alaposan szemügyre venni.

A teste akkora volt, mint egy fatörzs, és nem volt se karja, se lába. Halványan hasonlított egy óriási féregre, vagy még inkább egyfajta hosszúkás, üres zsákra, amelynek felületét egymásba fonódó sötét kábelek bonyolult hálózata alkotja, és az üres helyeken keresztül bepillantást engedett a túlsó égboltra. A tengerparton álló lényekhez hasonlóan ez is egy aranyló fényű, lángoló gömböt zárt magába, de a „bőr” rácshálója nagyrészt eltakarta azt. A hatalmas szárnyak, amelyek ebben a pillanatban teljesen ki voltak tárva, úgy tűntek, mintha folyékony üvegből lettek volna, amelyet remegéshullámok szeltek át, akár a víz fölé feszített lepedőket. Végül, ahol a fejnek kellett volna lennie, ott csak az előbbi ormány volt, lüktető fonallá tekeredve, amelynek puszta látványától Francescát émelygő borzongás fogta el.

De hová került ő és társai? Mi ez a hely, és ki a fenék a lakói? Még a Pokolban sem látott semmi effélét…

A mozdulatlanság pillanata közte és a szörny között megtört, és az ormány előrelibbent, túl gyorsan ahhoz, hogy a tekintet követni tudja. Francesca lefelé ereszkedett, de az ormány is irányt változtatott, szemkápráztató gyorsasággal, és mellkason találta.

A tüdejéből egy másodperc alatt eltűnt az összes levegő. Hanyatt vetve, irányíthatatlanul pörgött a levegőben, és csak a tengerbe csapódás jeges ütközése adta vissza a tisztánlátását. Gyorsan, zihálva, levegőért kapkodva bukott újra a felszínre, és alig maradt ideje újra kivetni magát a vízből, mielőtt az ormány ismét oda csapódott, ahol egy pillanattal korábban volt.

Ezúttal meg sem próbált magasságot nyerni, hanem nyílegyenesen a part és a mögötte álló fák felé vette az irányt: nem állt módjában szembeszállni ezzel a szörnyeteggel, ez meghaladta az erejét. Az egyetlen reménye az volt, hogy eléri az erdőt, és megpróbál eltűnni a fák sűrűjében, ahol a lény a mérete miatt talán nehézségekbe ütközik.

A víz alatta egy-egy színvillanással nádassá, majd fövennyé változott. A társai és a fogvatartóik a part mentén valahol lejjebb lehettek, de Francesca nem fordult meg, hogy megkeresse őket: csak az erdőre szegezte a tekintetét, kétségbeesetten hívta magához az összes szelet, amit csak tudott, majd szürke forgószelet keltett a partról. Néhány pillanat múlva az erdőfal már egészen közel volt: Francesca arra készült, hogy fejjel előre beveti magát a lombok közé – és ekkor leírhatatlan fájdalom robbant a jobb oldalába.

Azon kapta magát, hogy kiszakadt a röppályájából, és olyan erő rántja felfelé, amelyet a szél révén soha nem lenne képes ellensúlyozni. Egy sikolyt hallott, amely a part és az erdő között tört elő, de még abban sem volt biztos, hogy ő volt-e az, aki sikoltott.

Úgy dobálták körbe-körbe, akár egy rongybabát egy kutya állkapcsában, és végül elhurcolták egy meghatározott irányba.

Csak ekkor tért magához annyira, hogy észrevegye, az ormány csúcsa az oldalába fúródott, és úgy kapaszkodik a húsába, mint egy ragadozó madár karma. Megpróbált rugdalózni és küzdeni ellene, de még mielőtt rájött volna, hogy ez mit sem használ, a lény hirtelen alábukott, és a fövenyre dobta.

Francesca egy nagyon hosszú pillanatig nem látott és nem hallott többet.

Aztán az ormány eleresztette a szorításából, és újabb fájdalomvillanás robbant benne. A nyúlvány elidőzött a teste fölött, és mielőtt visszahúzódott volna, itt-ott még végigsimított rajta, mint egy állat tapogatózó-felfedező orra, majd ahogy elhaladt az arca előtt, mielőtt eltűnt volna felfelé, Francesca látta, hogy egyfajta csillag alakú szájban végződik, amelynek belseje apró kampókkal, koncentrikus agyarakkal van tele. Egy pillanatra az émelygése még a fájdalmát is legyőzte.

Hanyatt feküdt, amíg újra képes nem volt mozogni, aztán lehajolt, hogy megnézze az oldalát: a seb, akárcsak a lény „szája”, csillag alakú volt, a csípőjén át combközépig ért, és úgy fel voltak tépve a bőr és az izmok, hogy végül a csontdarabok is kilátszottak.

Alatta a homok fekete, véres péppé változott.

Nyögve hátradőlt, és megpróbált körülnézni az alkonyi fényben, amely mostanra már nagyon halvány lett. Vergilius is hanyatt feküdt, néhány méterre tőle balra, de már nem mozdult, és Francesca azonnal megértette, miért: a fénylő prizma, ami a fogvatartójának a karja volt, nem egyszerűen rá volt szorítva a kárhozottra, ahogy neki messziről tűnt, hanem átdöfte őt, és a földhöz szegezte, mint egy tűvel átszúrt rovart. Onnan, ahol állt, Francesca nem láthatta Vergilius arcát, és azt sem tudta megmondani, hogy még mindig magánál van-e. Ehelyett a pillangószárnyú lényt látta, amint valamivel hátrébb az égre tornyosul, mozdulatlanul az első csillagok előtt, amelyek kezdtek megjelenni.

Francesca mélyet lélegzett, és elfordult. Manto és Lucanus még közelebb kerültek, és immár nem háttal álltak egymásnak, hanem egymás mellett. A fehérbe öltözött férfi előttük állt, és úgy tűnt, beszélni próbál Lucanushoz, aki csak kábultan nézett rá, és láthatóan remegett. Manto viszont a tenger felé fordult, mozdulatlanul bámult valamit a távolban. Mindhármuk fölött ott magasodott a vízből álló óriás, és a mellkasában lévő gömb fénye hatalmas lámpásként világította meg a jelenetet.

Francesca kétszer nyelt, majd a nevén szólította a barátnőjét, de a hangja annyira gyenge volt, hogy ő maga is alig hallotta. Manto mégis azonnal odafordult, és olyan érzelmekkel teli tekintettel bámult rá, hogy Francesca összerezzent.

A jósnő ismét a horizontra pillantott, aztán visszatekintett Francescára, olyan arckifejezéssel, amelyben a sürgetés, a koncentráció és ki tudja, mi minden más keveredett. Francesca megpróbálta megrázni a fejét, de nem tudta. Mit akart vajon Manto mondani neki? Mit láttak abban a pillanatban azok a szemek, melyek képesek voltak túllépni az időn?

A könyökét a véres homokba fúrta, és felült. A fehér ruhás férfi megfordult, ránézett, és a gömb fényében Francesca egy sovány, arisztokratikus arcot pillantott meg, a meglepetéstől tágra nyílt, sötét szemekkel, hosszú, őszülő hajjal és ápolt szakállal.

Manto a háta mögött felemelte a kezét, hogy a tenger felé mutasson, és a tekintete Francescáéba mélyedt.

Mi az…

A tengerből egy sötét, távoli sziluett tört elő, mely alig látszott az égbolton, és mindhárom óriás egyszerre fordult abba az irányba.

Francesca pislogott, és bár nem tudott fókuszálni, egy pillanat alatt megértette a dolgot: az egyszemű Megtört volt az, akit saját kezűleg rángatott ki a Pokolból.

A legfőbb anomália.

A három tündöklő lény szó szerint felszökellt az égbe, és üldözőbe vette a Megtörtet, élen a pillangószárnyúval, a másik kettő pedig a nyomában. A fehér ruhás férfi felfelé bámult, és ezzel egy időben Manto megragadta Lucanus kezét, aki összerezzent az érintésére. A jósnő tekintete sokadszorra találkozott Francesca tekintetével, aki ezúttal csak szörnyű tétovázást olvasott ki belőle.

Minden maradék lélegzetét összeszedve előrevetette magát, és átkarolta a fehér ruhás férfi lábát, a földre taszítva őt, miközben odakiáltotta a barátnőjének:

– Menj innen! Menj!

2

Az öntudatra ébredés színtiszta fájdalom volt, és Vergilius nem lepődött meg ezen. Volt ez valaha másképp is a Pokolban?

Aztán lassan még a fókuszáló képessége is visszatért, és sűrű lombozatú fák körvonalai rajzolódtak ki előtte, amelyek jól látszottak a csillagos ég alatt, és amelyeket az éjszakai szellő mozgatott. A lába elzsibbadt, a háta valami kemény és hideg dologhoz nyomódott, de nem érezte úgy, mintha feküdne.

Fák.

Szellő.

Csillagok…

Tágra nyitotta a szemét, és az emlékek hirtelen visszatértek oda, ahová tartoztak. A Pokol kapuján túli végtelen, időtlen ürességbe merülés, majd a víz hűvössége, a tenger a kék ég alatt, és a Földi Paradicsom zöldje a hegytetőn. És aztán a lehetetlen teremtmény – a Hírnök, mert mi más is lehetett volna? –, aki kifogta őt, mint egy halat, és a homokra dobta.

Aztán fájdalom és még több fájdalom, olyannyira, hogy belesüketült a füle és elhomályosult a látása, miközben Lucanus és Manto is partra sodródott, és egy idő után Francesca is, akit egy másik szárnyas Hírnök dobott vérezve mellé. Ami ezután történt, az nagyon zavaros volt: egy férfihang kezdett el kérdezősködni, a Hírnökök hirtelen a levegőbe emelkedtek, Francesca megtámadott valakit, Manto és Lucanus pedig futásnak eredt a fák felé…

Lucanus.

Vergilius kiegyenesedett, és tett volna egy lépést, de ott maradt, ahol volt, kivéve a fejét, amely fájdalmasan előrehajlott, és visszahullott a mellkasára. Nyögve felemelte, és próbálta megérteni, miért nem tud mozogni. Egyenesen állt, és a lába alatt érezte a tömör sziklát, ahogy a karja és a térde körül is.

Csapdába esett a kőben.

Végre magához tért, és szemügyre vette a testét és a környezetét. Egyedül volt: előtte egy kis tisztás, amelyet fák vettek körül, mögötte pedig, amennyire látta, egy sziklafal oldala. Balra tőle úgy harminclépésnyire egy természetes barlang bejáratát látta, ahonnan – csak most tudta felfogni – tűz fénye és olyan hangok szűrődtek ki, mintha valaki tárgyakat mozgatna.

A testét azonban csak a combjától felfelé láthatta: a lába a csupasz sziklába volt beágyazódva, leginkább úgy, mintha a kő valamiképp megolvadt volna, hogy magába engedje, és aztán újra megszilárduljon. A karja ugyanígy volt bebörtönözve, egészen a könyökéig. A lyuk, amelyet a Hírnök éles végtagja ütött a szegycsontja magasságában, már nagyrészt begyógyult, de még mindig látszott, és mindenekelőtt érezhető volt. Az égési sérüléseknek, amelyeket a Pokolból való kijutás érdekében okozott önmagának, már alig maradt nyomuk. És ezen a ponton minden világossá vált.

Felnézett a mélykék égboltozatra, amelyet számtalan csillag ékesített, több, mint amennyit az ezeréves emlékezete őrzött, mióta utoljára látta őket. Pontosan ugyanott, ahol most is van, annak az élő embernek a társaságában, akit oly régen a Kozmosz peremére kísért.

Ez itt tényleg a Purgatórium.

A felismerés úgy futott át rajta, mint egy hőhullám, elfeledtette vele még a fájdalmat is, és a sziklafalba ültetett végtagjait is. Valóban megszöktek.

Olyan tágra nyitotta a szemét, amennyire csak tudta, szinte magába nyelve az összes csillagot, mint egy éhes ember a gyümölcskosár előtt. Sikerült: kiszabadultak örök börtönükből! Ő, Lucanus, Francesca, Manto… és a Megtört, akit Francesca rántott magával.

Heves borzongás sodorta vissza a valóságba, és a forróság hirtelen elszállt. Ha ez a Purgatórium, akkor a legborúsabb jóslatoknál is rosszabbul alakultak a dolgaik. A Bűnbánat Hegye ugyanis hemzsegett a Hírnököktől, és az érkezésük nyilvánvalóan nem maradt észrevétlen. Erősen rángatta bebörtönzött végtagjait, bár tudta, hogy hasztalan. Ez is egy Hírnök műve volt: ki más lett volna képes a testét a sziklával összeolvasztani anélkül, hogy kárt tett volna benne?

Erőnek erejével igyekezett megőrizni a nyugalmát. Manto és Lucanus talán megmenekült, de Francesca egész biztosan nem. Vajon hová vitték őt? És vele mit terveznek? Nem valószínű, hogy csak azért tették ide, hogy aztán elfeledkezzenek róla. Megpróbálta elképzelni a szerelmét és a vad tekintetű jósnőt, amint utat veszítenek a Purgatórium ismeretlen erdeiben: a két legkevésbé talpraesett lélek, akivel valaha is találkozott a Túlvilág szökevények számára legveszélyesebb helyén. A benne felbukkanó képektől hideg veríték öntötte el.

Megpróbálta ellazítani a karizmait, hogy lássa, van-e elég hely a húsa és a kő között ahhoz, hogy kicsússzon. A rés nagyon kicsi volt, mégis ott volt: talán ha óvatosan, centiméterről centiméterre húzza ki, és elviseli, ahogy a bőrét a szikla feltépi…

– Jó reggelt!

Vergilius felemelte a fejét, és tüzes fényesség csapott az arcába. Résnyire húzta a szemét. A barlang irányából egy szakállas, őszülő hajú férfi sétált feléje, kényelmes tempóban, fehér tunikában, amely egy szédítő villanással azt a tunikát idézte eszébe, amelyet ő maga is viselt évszázadokon át az Első Kör erdeiben, ahol a bűntelen, de meg nem keresztelt holtak abban a kiváltságban részesülhettek – az egész Pokolban egyedülálló módon –, hogy eltakarhatták a meztelenségüket. Amikor megállt előtte, a kezében tartott fáklya fénye egy ötvenes éveiben járó, sovány és sápadt, tökéletesen szimmetrikus arcot világított meg, amely inkább volt alkalmas a mozdulatlanságra, mint bármiféle arckifejezésre.

De Vergilius már anélkül is felismerte, hogy látnia kellett volna az arcát.

– Cato!

Nem üdvözlő hangon mondta, bár a másik úgy döntött, hogy annak értelmezi, mert válaszul meghajtotta a fejét:

– Vergilius!

Az, hogy felismerték, nem lepte meg Vergiliust, de minden eddiginél éberebbé tette.

Ő és Marcus Porcius Cato Uticensis csak egyetlenegyszer látták egymást, a haláluk után, amikor Vergilius átvezette az eleven férfit a Purgatóriumon. Bár mindketten ugyanabban a korban éltek, és mindketten a Római Köztársaságban, életük során mégsem találkoztak: azokban a viharos években Cato messze volt a fővárostól, Julius Caesar ellenségeinek soraiban harcolt a polgárháborúban, és Vergilius még csak egy retorikát tanuló fiatalember volt a húszas évei elején, amikor a másik kardot döfött a saját hasába, hogy ne kelljen megadnia magát az ellenségnek.

Amikor Vergilius és eleven útitársa megérkezett a Purgatórium partjára, Cato azonnal eléjük lépett, hogy elállja az útjukat, elborzadva a puszta gondolattól is, hogy valaki a Mélység sötétségéből ide jöhetett. Ám akkor Vergilius égi megbízásból cselekedett, és senki sem tilthatott meg neki semmit.

Most azonban saját jogán lett szökevény, egy anomália a kozmikus törvényekkel szemben. És még csak az ujját sem mozdíthatta.

– Ez most beszélgetés lesz, vagy kihallgatás? Mert az előbbi esetben legalább egy széket követelek.

Cato szakállas ajka sajnálkozó, szinte őszintének tűnő mosolyra húzódott.

– Még ha akarnám is, attól tartok, nincs módom rá, hogy kihozzalak a jelenlegi… helyzetedből.

– Még „ha akarnád is”? Egészen biztos vagyok benne, hogy ha akarnád, akkor ágyra fektethetnél, és még néhány párnát is adhatnál.

Cato mosolya szélesebbé vált.

– Párnát? Attól tartok, sokkal fényűzőbbnek képzelted az itteni életünket, mint amilyen. Párnát keresel? Egy kényelmesebb szállást, mint amilyenben eddig töltötted az örök életet?

Vergilius egy pillanatra leeresztette a szemhéját, és nagy levegőt vett.

– Hagyd abba ezt az ostobaságot, Cato! Mik a szándékaitok most, neked és a lámpásfejű barátaidnak?

A másik is felsóhajtott, de szemmel látható szánakozással.

– Annyira reméltem, hogy ha már a többiekkel nem is, de legalább veled civilizált párbeszédet tudok folytatni…

Vergilius résnyire húzta a szemét.

– A többiekkel?

Cato letette a másik kezében tartott zsámolyt, leült, és a fáklyát két kő közé, a földre helyezte.

– A barátnődnek csak rúgni és ütni van kedve, beszélgetni nincs. – A kezével hanyagul intett egyet. – Őt is nyugalomra intettük, de ne aggódj: most sincs rosszabb állapotban, mint te. Ami a másik hármat illeti…

Vergilius összerezzent, és azon kapta magát, hogy abszurd módon hálás a kőnek, amiért kevésbé nyilvánvalóvá tette a mozdulatot. Ők is megérkeztek ide. Mindannyian ezen a hegyen vagyunk… Egy újabb másodpercbe telt, mire rájött, hogy korábbi menekülőtársai négyen kellett volna legyenek. Kit veszítettek el útközben? Egyetlen pillanatra megengedte magának, hogy abban reménykedjen, Filippo volt az.

– …velük lehetetlen volt bármiféle párbeszédet kialakítani – folytatta Cato. – És ha egyszer őket is elkapjuk, nem lesz szükségünk arra, hogy bármit is mondjunk. Így hát jól megértheted a szomorúságomat, hogy nem lesz kivel legalább egy kicsit beszélgetnem.

– Megszakad a szívem, ha ezt hallom.

Cato mosolya gonosz mosollyá alakult, és Vergilius ezen nem lepődött meg. Nem említette sem Lucanust, sem Mantót. Ez azt jelenti, hogy őket sem fogták még el. Az esztelen reménykedéstől gyorsabbá vált a pulzusa. Legalább öt kárhozott kószál szabadon a Purgatóriumban: ő és Francesca nincsenek egyedül.

– Szóval, mit akarsz tőlem?

– Ó, több dolgot is. – Cato előrehajolt, könyökét a combjára támasztotta, és összekulcsolta az ujjait. Eközben az arca kikerült a fáklya fényköréből, és egy árnyékhalmazzá változott. – Tudni akarom, hogy kik azok, akik veled együtt jöttek, valamint hogy kik azok, akik előtted érkeztek, mert ők kétségkívül ugyanannak a… jelenségnek a részesei. Tudni akarom, hogyan menekültetek meg a Pokolból. Tudni akarok a Megtörtről, aki elment veletek. Tudni akarom, hogy várhatok-e még másokat is. Tudni akarom, hogy mik a szándékaitok. – Egy pillanatig hallgatott. – És persze tudni akarom, hogy te milyen szerepet játszol ebben az egészben.

A düh úgy sűrűsödött össze Vergilius torkában, mint egy olvadt lávagolyó, elsöpörve minden más érzelmet.

– Senki más nem jön, és esküszöm, ez az egyetlen dolog, amit sajnálok. Hogy kik a többiek? Férfiak és nők, akik végre rájöttek, hogy az ocsmány és határtalan zűrzavarból, ami a túlvilági megtorlás, van kiút, hogy becsapható az, aki ellopta az örök békédet. Évszázados kínzások után meglátták az utat, és megragadták a lehetőséget, és azok közül, akik Odafent vannak, senki sem tudott tenni semmit semmit, hogy megakadályozza ezt!

Cato arca továbbra is árnyékban maradt, de Vergilius érezte, hogy a hangjából eltűnik a könnyedség utolsó nyoma is:

– És te részt vettél ebben a förtelemben? Miért?

Vergilius még mindig szaporán lélegzett, de nem válaszolt.

– Mi késztetett arra, hogy te feladd az örök békédet? A hozzánk hasonlókra, mint te és én, nem ugyanazok a szabályok vonatkoznak, mint mindenki másra. Mi nem vagyunk arra ítélve, hogy…

– Te nem vagy elítélve! – Vergilius érezte, hogy nyál csorog a szakállán, de nem tudta felemelni a kezét, hogy letörölje. – És ha ez elég neked ahhoz, hogy semmibe vedd mások sorsát, akkor egy kicsit jobban megértem, hogy az Odafentiek miért menekítettek ki téged az Öngyilkosok Erdejéből: mert közelebbről szemügyre véve nem is különbözöl annyira tőlük. – A földre köpött, leginkább azért, hogy a nyál távozzon a szájából, de remélte, hogy ez inkább undornak tűnt. – Nem ismertem a kínzást, ez igaz, de évezredek óta száműzetésben voltam egy jól felszerelt cellában, amelyet arra terveztek, hogy örökre ott tartson. Aztán kihasználtak, becsaptak, és sorsomra hagytak a Pokol Köreiben. Hogy miért szöktem meg a többiekkel együtt? Mert aki fogoly, az megszökik! Mert soha nem volt semmi jogszerűség, semmi tisztesség vagy igazságosság a mögött, hogy ott tartottak minket, csak szörnyű kegyetlenség és megfellebbezhetetlen döntések! – Egy pillanatra a földre eresztette a tekintetét, és megrázta a fejét. – Csak az kérdezheti meg valakitől, aki megszökött, hogy „miért?”, aki soha nem volt odalent. – Újra felemelte a tekintetét, és Catóra szegezte. – És te nem voltál ott, pedig a szabályok szerint, amelyeket te magad is védelmezel, pontosan ott lett volna a helyed, a gyökereiddel a véres sárba merülve, és a testeddel, amelyet örökös fájdalom ránt görcsbe. Csupán azért szereted a Mennyország szabályait, mert te kivételt képezel alóluk.

A válaszként kapott vibráló csendből rájött, hogy szöget ütött az eleven húsba.

Cato lassú mozdulatokkal felállt, és elővette a fáklyát.

– Ennyi elég mára. Eleget hallottam ahhoz, hogy folytassuk utunkat abba az irányba, amerre már eleve menni szándékoztunk.

Vergilius erősen összeszorította az állkapcsát.

– Mégpedig? Visszadobsz a Pokolba?

– Ez az egyik lehetőség. De nem az egyetlen. És nem is a legrosszabb. – Cato felvette a zsámolyt, és a barlang bejáratához sétált, majd meg sem fordulva folytatta: – Először azonban az igazságosság szerint kell cselekedni. A legsúlyosabb bűntényt követtétek el az Ég törvényei ellen, és mint minden bűnténynek, ennek is lesznek következményei. Igazságosak, jól átgondoltak és az elkövetett gonoszság mértékével arányosak. – Csak ekkor állt meg, és fordult vissza, hogy még egyszer, utoljára megnézze a férfit, aki az árnyékba burkolózott, melyet a tűz úgy táncoltatott meg, mintha valami élőlény lenne. – Vergilius, a Hírnökök törvényszéke előtt fognak megítélni. Mindazt, amit nekem nem akartál elárulni, nekik fogod elárulni. És akkor megkapod az ítéletet, amit megérdemeltél.

3

– …Elég! Csendet! Elég…

– …Meghallanak minket, meghallják a Kórusunkat…

– …Nem hallanak minket, a hangjuk túl erős…

– …Túl sok a hang! Elég!

A Lény, akinek már nem volt neve, elbújt a sötétben, és a keze közé szorította a fejét, bár tudta, hogy ez nem fog gátat vetni a koponyájában dübörgő zajnak.

A barlang, amelyben menedéket talált, alig volt több mint egy sziklába vájt rés, egy akkora lyuk, amilyenben egy nagy tengeri madár elfészkelhet. A Lény alulról vette észre, egy olyan ponton, ahol a hegyoldal meredeken zuhant a hullámokba, miközben alacsonyan és kimerülten repült a tenger felett, rejtekhelyet keresve, és abban reménykedve, hogy a sötétség elég lesz ahhoz, hogy elrejtse üldözői elől.

– Nem maradhatunk itt, újra ránk találnak…

– …Nincs hová mennünk…

– …Elfáradtunk, nem tudunk tovább menekülni…

– …Meg fognak hallani minket! Le fognak csapni ránk, és velük együtt jön a tűz…

– …Pihennünk kell…

– …Hamarosan itt lesznek!

– …Csak egy kicsit pihenni…

A Mások órákon át üldözték őt, keresztül az egész hegyen, és olyan fénysugarakkal szelték át az éjszakát, amelyek füstölni és feketedni kezdtek a bőrén, ha csak egy pillanatra is eltalálták.

És a Lény elmenekült. Mi mást tehetett volna? Cikcakkban haladt az erdőn keresztül és a sziklák oldalain lefelé, behatolt a legnagyobb fák lombkoronájába, és majdnem egy órán át még egy vízesés mögött is gubbasztott, kézzel-lábbal kapaszkodva a vizes sziklába, szárnyait a testéhez szorítva, mint egy hajnalban meglepett denevér.

De végül a Mások észrevették őt, mint minden egyéb alkalommal, és a fény, amit a vízesésre zúdítottak, azonnal elpárologtatta a vizet, így a Lénynek éppcsak hogy ideje maradt arra, hogy fejest ugorjon a folyócskába, és eltűnjön a hullámok között.

A Mások hangja mindenütt ott volt a szigeten.

Nem olyan volt, mint azoké a Másoké, akiket a Lény mindig is ismert. A Pokolban az ember távol tarthatta magát a Mások Kórusaitól, ki lehetett szorítani őket, és mindenki ezt tette, amikor csak kedve támadt hozzá. Különösen a Lény tette ezt meg milliószor, hiszen mindig is magányos természetű volt.

De itt nem.

Itt a hangok átitatták a teret, a levegőt, az erdőt, a köveket, még a sziklát is, amely a Lény háta mögött volt abban a pillanatban. Magas fekvésű, dallamos hangok fonódtak egybe egyetlen karban, olyan tiszták, mint a csillagfény, olyan távoliak, mint a köztük lévő űr, és homályos, félelmetes emlékeket idéztek fel háborús dalokról, lángba borult szárnyakról és csatamezőkről, amelyek milliárdnyi szilánkra robbantak, akár a villám sújtotta kristálysíkságok.

Ha a Lény, akinek már nem volt neve, emlékezett volna arra, mit jelent imádkozni, akkor ebben a pillanatban egy perc csendért imádkozott volna.

Az éjszaka előrehaladtával a szél felerősödött, és a hullámok hangosan csapkodni kezdték a száz méterrel lejjebb álló sziklákat. A Lény megpróbált erre az új és ismeretlen zajra koncentrálni, és igyekezett nem gondolni a hangokra. Az egész hely furcsa volt az érzékei számára, annyira különbözött az egyetlen környezettől, amit valaha is ismert: a fák furcsák voltak, egyenesek és színesek, és olyan erős illatokat árasztottak, hogy az megdöbbentette. A tenger felfoghatatlan és szédítő volt azzal a mérhetetlenül távoli horizonttal, amely mintha elveszett volna a semmiben, és azokkal a habzó taréjokkal, amelyek ugyanolyan hangon dübörögtek, mint a Második Kör viharai. És az égbolt… Az égbolt, amely fekete volt, mint a Pokol, de fényfoltokkal telített – az valahogy ismerős volt neki.

Nem úgy, mint a Mások, akik viszont ismerősek voltak számára, de romos emlékezetéből csak a szenvedés és a rémület érzését idézték fel. Nem… Azok a fénypontok felkavartak valamit a lénye legmélyén, a keserűség és az édesség elegyének érzését, a zavaros késztetést, hogy kitárja a szárnyait, és megpróbáljon felrepülni oda, amíg meg nem tudja érinteni őket, mintha ez valami olyasmi lenne, ami már megtörtént a távoli múltban…

A hangok hirtelen felerősödtek, mind számban, mind hangerőben, és közel jöttek, sűrűsödtek. A Lény összegömbölyödött, saját szárnyaiba burkolózva.

– …Megtaláltak minket!

– Nem láthatnak minket itt, nem is tudnak belépni ebbe a lyukba…

– …Meg fognak hallani minket! Mindig is hallottak minket…

– …El kell menekülnünk, el kell repülnünk a tengeren át…

– …Újra, minden alkalommal…

– …Megpróbálni újra lerázni őket az erdőben…

– A szabad ég alatt fognak elkapni minket! Nagyobbak nálunk, gyorsabbak nálunk…

– …Csendben kell maradnunk…

– …Menjetek, menjetek gyorsan, mielőtt jönnek!

– Fáradtak vagyunk, nem tudjuk megcsinálni, lecsapnak ránk…

– …Csend… némák, mint a kövek… csendesek, mint a sötétség…

A Lény fejét a térde közé süllyesztve, égett bőrével az égett bőrön igyekezett megfékezni az évezredek súlya alatt megnyomorodott és rosszul gyógyult csontjai remegését, majd a barlang szűkös terében figyelni kezdett minden érzékszervével, hallgatózva, szimatolva és megtapogatva mindent, ami elérhető közelségbe került, és igyekezett mindenre gondolni, csak a saját Kórusára nem.

Eleinte úgy tűnt neki, hogy ezer belső hangja csak egyre hangosabb, dühösebb, mohóbb lesz, igyekszik felülkerekedni egymáson, de ahogy teltek a percek, a zaj egyre távolabbra került, egyre kevésbé volt sürgető. A távoli tenger morajlása, a só csípős szaga, a kő bőrhöz érő durva, nedves hidege fokozatosan felváltott minden más érzést, és a Lényt még a kínok szorításában is különös, ismeretlen érzés töltötte el – a nyugalom.

Hosszan sóhajtott, és szinte észrevétlenül meglazította a végtagjaival alkotott csomót. Még a kinti Kórus, a rá vadászó Mások Kórusa is egyre távolabbinak tűnt. A Lény lassan leeresztette a karját, becsukta egyetlen szemét, és kimerült fejét a csupasz sziklának támasztotta.

És ekkor hallotta meg a zsongást.

Olyan finom volt, mint a Styx mocsarának bugyborékolása a legcsendesebb pillanatokban, olyan finom, hogy még csak nem is sejthette volna a létezését ez előtt a pillanat előtt. Messzi volt, mint az óceán által ölelt horizont. Olyan ősi, mint maga az Idő.

És – ezt illetően a Lénynek nem volt kétsége – a hegy gyomrából jött.

4

Lucanus nekicsapódott egy fának, megtántorodott, megfordult, hogy hátát a törzsnek vesse, majd kifulladva összegörnyedt.

Manto néhány másodperc múlva odarohant hozzá, továbbment, majd visszatért, és a karjánál fogva megragadta.

– Én… Én ezt nem bírom! – zihált Lucanus. – Nem tudom… nem tudom… – Egy köhögési roham miatt inkább kétrét görnyedt.

A jósnő még néhányszor megrántotta, aztán feladta.

A köhögés néhány másodperc múlva alábbhagyott, de Lucanus tüdeje továbbra is úgy égett, mintha minden levegővétel egyenesen egy kemencéből jött volna. Nem emlékezett rá, hogy valaha is futott volna ennyit életében, nemhogy a halála utáni évszázadokban. Igazság szerint nem is emlékezett arra, hogy valaha is futott volna, és az elmúlt néhány perc – vagy inkább óra volt? vagy napok? – olyannak tűnt, mintha magában foglalta volna az összes futást, amit egy ember életében megtehet, mielőtt a szíve szétrobbanna a mellkasában.

Amikor képessé vált rá, felemelte a fejét, hogy körülnézzen, de a könnytől homályos szemével az erdő csak ijesztő árnyak tömegének tűnt számára. Vajon mennyi idő telt el napnyugta óta? Csak futamokban tudta volna mérni, amelyeket azok a pillanatok szakítottak meg, amikor összeesett – mert ez a futás persze csak a legutolsó volt egy hosszú sorozatban –, ami azt jelentette, hogy egyáltalán nem is tudta lemérni.

Mantót kereste a szemével, aki egész idő alatt nem csinált mást, csak húzta őt egyik vagy másik irányba: a nő eltávolodott, és most a földön guggolt, mozdulatlanul, tekintetét az erdőre szegezve, ahogy Lucanus már nem egyszer látta.

Manto is zihált, de közel sem tűnt olyan kimerültnek, mint ő.

Lucanus megpróbált felállni, de elvesztette az egyensúlyát, és elesett. A kezével eltakarta a szemét, erősen szorította, és sokadszorra is látta, ahogy Vergilius a homokban vergődik, átdöfve a Hírnök hatalmas karja által, aki partra hozta a tengerből. A torka, amely már egyébként is elszorult, teljesen összezárult, és már-már a fuldoklás környékezte.

Semmit sem tehettél volna. Ezt már százszor elmondta magának, de újra megismételte. Ő is azt akarta volna, hogy mentsd magad. Nem lehet harcolni a Hírnökök ellen, ez lehetetlen egy ember számára! Manto elrángatott téged, és jól tetted, hogy követted: szabad vagy, egy darabban vagy, és ha a földhöz szegezve vagy darabokra tépve, vagy ki tudja, hogyan végzed, az nem segített volna sem rajtatok, sem Vergiliuson, sem pedig… A köhögés ismét erőt vett rajta, és a gondolatai is darabokra hullottak.

Egyszerre csak azt vette észre, hogy Manto ismét előtte áll, és megpróbálja felemelni, de nem volt ereje hozzá, pár pillanattal később pedig azon kapta magát, hogy a földön vonszolják. Küszködött, hogy visszanyerje az egyensúlyát, belekapaszkodott a társába, de alig tudott felegyenesedni, amikor Manto belökte egy bokorba. Hanyatt esett, és egy nyögés hagyta el az ajkát, de a még mindig nagyon kevés levegő miatt alig volt hallható. Manto mellé térdelt, és egyik kezét a mellkasára szorította.

Lucanus pislogott, látása végre kitisztult, és a jósnő piszkos és részben még mindig megégett arcára fókuszált, aki föléje magasodott, és olyan pupillákkal bámult rá, amelyek mintha egy megszállott ember keze által csiszolt obszidiángömbök lettek volna. Lucanus tiltakozásra nyitotta a száját, de Manto az ajkához emelte a mutatóujját, és még nagyobbra nyitotta a szemét. Ugyanebben a pillanatban egy fehér fénysugár zúdult a mögötte lévő erdőre.

Lucanus az utolsó porcikájáig megmerevedett.

A ragyogás felülről jött, és szétterjedt a fák között, színnel és árnyékkal töltve meg az erdőt. Az ágak levelei fájdalmas-zölden csillogtak, a földet tarkító sziklák előbukkantak, és a fatörzsek kérgük legapróbb erezetét is felfedték. A teljes csendben a fénylő kör addig szélesedett, amíg el nem nyelte azt a fát, ahol Lucanus pillanatokkal korábban kifújta magát, és továbbhaladt az árnyékokkal tarkított talajon, amíg Lucanus meg nem pillantotta Manto koponyájának körvonalait: egy feketéllő gömböt, amelyből a tűz által elpusztított hajkorona szabálytalan maradványai meredeztek szanaszét, és amely élesen rajzolódott ki a tökéletes fehérségből.

Egy pillanatra biztos volt benne, hogy ez lesz a szíve utolsó dobbanása.

Aztán a fény háromlépésnyire a bokruktól megállt, és otthagyta őket az éjszakába merülve. A ragyogás visszahúzódott, és még néhány méteren át folytatta útját egy másik irányba, majd egy hosszú pillanatig mozdulatlan maradt, aztán hirtelen kialudt, sötétségbe borítva az erdőt, amely Lucanus számára ezerszer feketébbnek tűnt, mint annak előtte.

Olyan mozdulatlanul állt, amennyire csak tudott, amíg a légzése vissza nem tért a normális kerékvágásba, de semmi más nem történt a környező fák között. Csak a levelek mozogtak, melyeket a tenger felől fújó szellő súrolt, és az egyetlen hangot néhány éjszakai madár távoli hangja jelentette. Manto is mozdulatlan maradt egy darabig, aztán ő is összerogyott, és elterült a földön.

– Te tudtad! – Lucanus küzdött, hogy felismerje a saját hangját, amely torz suttogássá redukálódott. – Láttad a Hírnököket, mielőtt jöttek volna. Tudtad, hogy mikor és hol jelennek meg!

A másik nem válaszolt, de a csendben Lucanus tisztán hallotta a légzését, amely ahelyett, hogy megnyugodott volna, szaggatottá és szaporává lett. Óvatosan felemelkedett a könyökére, hogy megnézze Mantót: a jósnő hanyatt feküdt, a karja mereven kinyújtva az oldalán, a lélegzete sziszegve távozott a félig nyitott ajkai között.

– Manto? – Lucanus kinyújtotta a kezét, hogy megérintse, aztán meggondolta magát. – Jól vagy?

Manto rá sem nézett. A sötétség sűrű volt, de Lucanus biztos volt benne, hogy látja a hatalmas szemeket, amelyek ide-oda rángatóznak, mintha egy folyton változó jelenet kuszaságát próbálnák követni, amelyet ő még csak elképzelni sem tud.

Eltévedt. Megpróbált nyelni, de túl száraz volt a szája. Ahogy Francesca mondta: nem tud lehorgonyozni a jelenben. Az idő számára… olyan, mint egy folyó… nem, mint ezer folyó és patak kereszteződése, és mindegyiknek megvan a maga sodrása. És az ő elméje egy lebegő falevél, amely elveszett közöttük. A prófécia ereje megvan benne, az igazi, mint az ősi orákulumokban, de ez az erő birtokolja őt, és nem fordítva.

Érzelmek kavalkádja – együttérzés, kíváncsiság, zavarodottság, félelem – söpört végig rajta, egészen a fizikai remegésig. Felegyenesedett, mély lélegzetet vett, és mintha hallotta volna, ahogy visszhangzik a fák között. Most már tényleg egyedül volt.

Minden maradék akaraterejét össze kellett szednie, hogy ne kerítse hatalmába a pánik.

A térdét a mellkasához húzta, és megpróbálta felmérni a helyzetet. Ahol most vannak, az csakis a Purgatórium lehet: minden leírásnak megfelelt, amit Vergilius nyújtott neki a végtelen beszélgetések során, amelyek azt követően folytak, hogy visszatért a mennyei küldetéséről, és kiderült, hogy lehetetlen számára újra belépnie a Limbóba.

Egymással szemben ülve, az Első Kör határának két oldalán, elég közel ahhoz, hogy megérintsék egymást, ha kinyújtják a kezüket, de egy láthatatlan szakadék által elválasztva, amely olyan hatalmas volt, mint maga a halál, minden alkalommal beszélgettek egymással, amikor Vergiliusnak sikerült visszatérnie meneküléséből a Poklon keresztül. A hetekből hónapok lettek, a hónapokból évek, az évekből évszázadok, és ők ketten mindig visszatértek, hogy leüljenek és beszélgessenek, hogy mosolyogjanak és nevessenek, amennyit csak tudnak, hogy verseket írjanak egymásnak, és elszavalják azokat, amelyekre földi életükből emlékeztek, hogy próbáljanak kitartani, még akkor is, ha az egyetlen dolog, ami értelmet adott számukra a Limbo mozdulatlan örökkévalóságának, a holtak között, az erdők harmatos csendjében született szerelem, amely soha nem változott, megtört egy olyan kozmikus igazságtalanság miatt, amelyben lehetetlen volt értelmet találni.

És ott, a határon ülve és beszélgetve Vergilius végül apránként kidolgozta a legőrültebb tervet, amelyet Lucanus valaha is hallott, akár életében, akár halálában: kijátszani az Túlvilág törvényeit, és kivezetni egy csapat elkárhozott lelket a Mélységből.

Eleinte minden erejével ellenezte, megpróbálta meggyőzni Vergiliust, hogy ez őrültség, és hogy az egyetlen dologgal kellene fizetni érte, ami még megmaradt neki: a szabadsággal, hogy mozoghat a Körök között, és időnként visszatérhet a Limbo küszöbére. Lucanusnak már rémálmai voltak az állandó történetektől, hogy Vergilius hogyan menekült el valamelyik szörnyeteg pofája vagy a Megtörtek őrjáratai elől, és egy olyan vállalkozás gondolata, amely aránytalanul megnövelné ezeknek a kockázatát, egyszerűen elviselhetetlennek tűnt. Az a tudat, hogy Vergiliust örök időkre bebörtönzik valami elképzelhetetlen kínzókamrába a Dis gyomrában, vagy nagy kiáltozások közepette belevetik valamelyik Körbe a többi kárhozottal együtt, azt tette volna Lucanussal, ami elméletileg lehetetlen: még a Limbo végtelen ürességét is Pokollá változtatta volna számára.

Azonban Vergilius meggyőzővé vált, évről évre egyre inkább, ahogyan a terv minden egyes részlete kiegészült Pier delle Vigne zseniális meglátásaival, a bevonandó kárhozottak nagyon gondos kiválasztásával, valamint az egyre erősebb benyomással, hogy a Megtörtek a Poklon kívül készülnek valamire, és hogy a máshová irányított figyelmük olyan lehetőséget kínál, amely soha nem ismétlődik meg. És végül még Lucanust is sikerült meggyőznie.

És most, az utolsó pillanatban, a meghiúsult próbálkozások, az elhaló és feltámadó remények, a gyötrelmes várakozások és az elképzelhetetlen megpróbáltatások után – tényleg olajjal öntötte le, és aztán felgyújtotta saját magát, hogy átmehessen a Kapun? Tényleg volt mersze neki ilyesmihez? – valóban sikerült a dolog. Megszöktek a Pokolból.

Csakhogy egy másik börtönben találták magukat, amelyet a Hírnökök vezettek, akik ismét csak azonnal elragadták tőlük Vergiliust, és akik…

Szinte a gondolataiból elővarázsolva ismét felvillant a fehér fény a fák között. Lucanus érezte, hogy a szíve a torkában dobog, ám ezúttal csak néhány másodpercig tartott. A fény ezúttal sokkal messzebb volt, és csak néhány lélegzetvételnyi időre söpört végig az erdőn, mielőtt eltűnt volna.

Amikor a sötétség visszatért, Lucanus ellazította az izmait, és észrevette, hogy a térdét a mellkasához szorította, a karját pedig köré kulcsolta, egy olyan helyzetben, amely gyerekesnek tűnt számára. Ez zavarta, és belekapaszkodott ebbe az érzésbe, hogy rávegye magát, hogy visszanyerje a nyugalmát. Hagyta, hogy elragadják az emlékek, de most már tényleg ideje volt elgondolkodni azon, hogy mit tegyen.

Tehát a Purgatórium. A hely, ahová azok jutottak, akik kellőképpen hittek abban a furcsa keleti vallásban, amelyről Lucanus keveset tudott, amíg élt, legföljebb annyit, hogy nagyon bosszantotta Néró császárt (és ez már önmagában elég volt ahhoz, hogy szimpatikussá tegye).

Mindazok számára, akik az ő korában éltek, a halált követő felismerés, hogy a Túlvilágot olyan erők irányítják, amelyek szemmel láthatóan összhangban állnak azzal a bizarr hittel, amelyet csak egy maroknyi ember ismert a világon, olyan megdöbbenést jelentett, amelyen szinte lehetetlennek bizonyult túllépni. De idővel az ember mindenhez hozzászokik, és a Limbo lakóinak nem sok egyéb dolguk volt, mint elmélkedni és beszélgetni egymással. Így aztán apránként többé-kevésbé mindannyian megértették, hogyan működik az örökkévalóság: a legrosszabbak a Mélységbe zuhannak, hogy örökké szenvedjenek, a legjobbak az örök boldogság valamilyen rejtélyes formájába emelkednek fel, és akik nem viselkedtek túl rosszul, azok a Hegyen végzik, olyan büntetéseket elszenvedve, amelyek nem sokban különböznek a Pokol kínjaitól, de csak egy kis ideig tartanak, és utána ők is megkapják örök jutalmukat.

És az egészet természetesen a Hírnökök irányítják, a túlvilági életnek az a része, amelyet Lucanusnak és a többieknek a legkevésbé volt nehéz megérteni, mivel nem sokban különböztek azoktól az istenektől, akikben az élete során hitt: fénytől körülvéve szállnak le az égből, változó alakban jönnek, láthatóan azt csinálnak, amit akarnak, és senki sem tud róluk semmit.

Az évszázadok során a saját szemével látott közülük néhányat, amikor véletlenül ellátogattak az Első Körbe, csak általuk ismert okokból. És minden alkalommal mindig ugyanaz volt a benyomása: az, amit képzeletében a hangyáknak kellett érezniük, amikor emberekkel találkoztak.

Végigsimított az arcán, és felfedezte, hogy az izzadságtól maszatos. Meg kell nyugodnia, irányt kell szabnia magának. Felemelte a fejét: most mindenekelőtt Vergiliusra és Francescára kell gondolnia.

Mantóra nézett, aki nem mozdult, amióta lefeküdt.

– Most hogyan csináljuk? – motyogta. – Egyedül nem tudok tenni semmit sem. Még rád sem tudok vigyázni. – Észrevette, hogy ismét remegni kezdett, és erőnek erejével igyekezett úrrá lenni rajta. – Te hoztál ide, a biztonságba, te rángattál ide erőszakkal, és nekem fogalmam sincs, hogyan segíthetnék neked. Nem tudom, hová menjünk, még csak meg sem tudom védeni magunkat, nem…

– A Megtört… – zihálta Manto.

Lucanus pislogott.

– Mit mondtál?

Manto hirtelen felült, és Lucanus hátrahőkölt.

– A láncok… a kard!

Lucanus végigfuttatta a nyelvét kiszáradt ajkán.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz. Ha tudod, hová vihették a többieket, ha látod, hol van Vergilius, akkor legalább…

– A Megtört! – ismételte Manto, ezúttal olyan hangosan, hogy Lucanus megremegett.

Aztán mielőtt bármit is mondhatott vagy tehetett volna, a jósnő felpattant, és futásnak eredt a fák között. Már majdnem eltűnt, amikor Lucanusnak sikerült annyira összeszednie magát, hogy a nyomába eredjen.

5

Miközben szíve a bordái közt zakatolt, a Lény, akinek már nem volt neve, tökéletes csendben hallgatózott, fülét a kőhöz szorítva.

És a hegy gyomrából a zsongás szólt hozzá.

Nem kivehető szavakkal szólt, ahogyan bármelyik más Kórus tette volna, amelyet ismert. A szavak jelen voltak, de túl sok volt belőlük, túl távolról szóltak, túlságosan egymásra torlódtak. És mégis, a Lény valamiképp érezte az értelmüket, a rezgést, az állandó hatást, amitől az egész hegy lüktetett, és az érzékelés hullámai zúdultak rá, miközben hallgatta… Ismerős volt.

Düh.

Fájdalom.

Nosztalgia.

A frusztráció, hogy valami, ami arra lett teremtve, hogy akkorára táguljon, mint az egész Mennyország, egy nála ezerszer kisebb térbe kényszerül.

És az irigység.

Mérhetetlen irigység egy olyanfajta szabadság iránt, amely évezredekkel ezelőtt eltűnt, azonban soha nem merült feledésbe, és amely arra késztette az embert, hogy üvöltve döngesse a cella falait, és mindent porrá és törmelékké zúzzon, olyannyira, hogy maga a Lény is azon kapta magát, hogy remegni kezd, és karmos kezét a sziklára szorította, amíg végül már barázdákat karcolt bele.

Kik azok a Nagy Hangok? Miért vannak bezárva odalent? Honnan származik a dühük orkánja?

A Lény gondolkodás nélkül felült, és az öklével a barlang falára csapott. A szikla megremegett, kőszilánkok repültek szanaszét. Az érzés, ahogy valami összetörik az ütései alatt, tetszett neki. Mikor tapasztalta ezt utoljára? Újabb és újabb ütést mért ugyanoda, az egész kis barlang megremegett, és a lyuk, amit nyitott rajta, kitágult.

A Lény egymás után mérte rá az ütéseket, egyre erősebben és erősebben, és a pusztítás érzése élvezettel töltötte el, ami a szikla minden egyes újabb repedése során átfutott a testén. Minden megtelt porral és halk, morgó, egyre vadabb hanggal, amit a Lény nem tudott azonnal azonosítani, de aztán rájött, hogy a saját nevetése az, ami a torkát kaparta, mintha ugyancsak egy ketrecéből szabadulni vágyó fenevad lenne.

Az ökölcsapások és a sziklazúzás áradata tovább zajlott, ám egy idő után a Lény ismét izgatottá váló elméjében felderengett a gondolat, hogy a hegy mélyére, a foglyul ejtett Hangokhoz így soha nem juthat el, csak évekig tartó ásással. Megállt, lihegett, és szemügyre vette feltört ujjperceit, amelyekről fekete vér csöpögött a sziklára. Észlelte a fájdalmat, ám mégis olyanformán, mintha energiával telt volna meg. Addig forgolódott a lyukban, amíg arccal a kinti nyílás felé nem fordult: a horizont feletti égbolt mintha kissé kitisztult volna, de a szél még erősebb lett.

A Lény figyelt, de a fülébe csak a hullámok dübörgése és a szél falhoz vágódó süvöltése jutott el. A Mások közül senki sem volt a közelben. Egyetlen Kórus sem állt készen arra, hogy őrült sáskák rajaként támadja meg az elméjét. Nem volt sehol egy fényt okádó óriás, aki készen állt volna lecsapni rá arról a furcsa, lyukas égboltról. Ha ki akar menni a szabadba, és átjárót akar keresni a hegy szívébe, akkor annak most van itt az ideje.

Kivetette magát a barlangból, fejest ugorva a süvítő szélbe, és még mielőtt megérezte volna a hullámok permetét, szélesre tárta a szárnyait.

A szél milliónyi szúrással csapott rá, és a Lény felüvöltött örömében. Az a homályos gondolat támadt fel benne, hogy a Mások esetleg meghallhatják, de abban a pillanatban ez nem tűnt annyira fontos dolognak. Nem akart többé zsákmány lenni, nem akart egy lyukban meghúzódni, mint az egér, miközben a sólyom elhúz fölötte, ahogy a kárhozottak húzódtak meg a Pokolban, amikor az árnyéka föléjük vetült.

Ő immár nem áldozat, hanem olyan, mint a Nagy Hangok a hegy belsejében: dühös és fékezhetetlen, forró, mint a vér, erőszakos, mint a hurrikán!

Egy szökkenéssel elsiklott a tenger felszíne fölött, saját sebességének puszta örömére cikcakkban haladt el a legmagasabb hullámok mellett, majd hatalmas szárnycsapásokkal felfelé vette az irányt, és felért a szikla tetejéig, amíg az erdős hegyoldal újra fel nem tűnt az égbolt fényes pontjainak halvány fényében. Valahol ott kell lennie nyílásoknak. A barlangoknak és az alagutaknak, amelyek a Nagy Hangok föld alatti börtönéhez vezetnek, vagy legalábbis elég közel hozzá ahhoz, hogy az utolsó szakaszon utat törhessen magának.

A Lény a fák lombkoronái fölött siklott, szemével az árnyékokat kutatva. Szinte azonnal egy szikladomb keltette fel a figyelmét, amelynek oldalát kövek szegélyezték, amelyek között fekete hasadékok nyíltak. A Lény elindult abba az irányba, kitárta szárnyait, hogy lelassuljon és leszálljon, majd nekicsapódott valaminek, elég erősen ahhoz, hogy hátrapattanjon róla.

Csak egy pillanat kellett, hogy magához térjen a meglepetésből, és az első reakciója az volt, hogy dühödt üvöltéssel ismét előrevetette magát. És alig néhány méter után ismét egy láthatatlan falnak vágódott, amely sima volt, mint az üveg, és olyan kemény, mint a Dis fekete acélfalai. A becsapódás még fájdalmasabb volt, mint az első alkalommal.

Ütötte, rúgta és szárnyával csapdosta azt az akadályt, amelyet nem látott és nem értett, és ennek egyetlen eredménye az volt, hogy újra felszakadtak a horzsolások a kezén, amelyeket a barlangban szerzett. Az akadály áthatolhatatlannak bizonyult.

A Lény frusztráltan felüvöltött, majd nagy lendülettel felszállt egy rést keresve, vagy azt a pontot, ahol ez a fal véget ér, de úgy tűnt, hogy a falnak még ebben a magasságban sincs vége.

Egy széles kanyart írt le, amely a dombnak több mint a felét megkerülte, majd aláereszkedett, hogy megpihenjen egy sziklán a fák árnyékában, és ott maradt, a sarkára görnyedve, az üresnek tűnő levegőt fürkészve, amely nem engedte át.

Csak egy perc múlva akadt meg a szeme a földet ellepő, mohával borított kövek egyikén. A Lény leugrott a szikláról, és odament. A kő akkora volt, mint egy emberi fej, ő pedig letérdelt, hogy jobban szemügyre vehesse. A felszínére egy szimbólumot véstek, egy tekervényes vonal- és körsorozatot, amely a követ borító zöld bolyhok ellenére is látható maradt. A Lény kinyújtotta az egyik ujját, hogy megérintse, de egy arasznyira tőle az ujjbegye sisteregni kezdett, mintha forró lemezhez ért volna. Visszarántotta.

Homályos emlékek cikáztak át rajta, a Pokolban, a Mások Kórusában foszlányokban hallott történetek, mesék titkos szimbólumokról és titkos litániákról, amelyeket azok a kevesek meséltek, akiket időnként kicsalogattak onnan, és rövid időre rabszolgasorba taszítottak egy-egy élő ember szolgálatában, arra kényszerítve őket, hogy teljesítsék az ember szánalmas vágyait, amíg ki nem szabadulnak, és magukkal nem rántják a sikoltozó lelkét. Vele ez még soha nem történt meg: a Pokol mindig is az egyetlen otthona és az egyetlen cellája volt. De azok a Mások, akik a Földön jártak, megbabonázott körökről meséltek, amelyek láthatatlan falakkal képesek bebörtönözni azokat, akik nem emberi lények.

Kit zárhat tehát be ez a kör? A Lény felállt, és az égre emelte a tekintetét. Vagy talán az a célja, hogy kizárjon valakit? Vajon ez a hegy emberi lelkekkel volna benépesítve, akik képesek ilyen erőket bevetni a Mások ellen?

A Lény észrevette, hogy a fény az égen egyre világosabbá válik. Bosszúsan visszavonult, hogy az erdő árnyékába húzódjon. Túl sok minden van, amit nem tud arról a helyről… Csakis ezért követte azt a kárhozott lelket, aki megígérte neki, hogy kihozza a Pokolból: hogy kijusson onnan. Akkor minden más – attól eltekintve, hogy meg akart szabadulni a mellkasába fúródó, izzó pengétől – másodlagosnak tűnt számára. Menekülés volt a sötétség és a végtelen frusztráció elől, semmi más. Úgy volt vele, hogy a kérdésekre később is lesz még idő. De ez az idő most kétségtelenül eljött.

Körültekintő léptekkel sétált át a furcsa, magasra törő fák között, amelyek mindazonáltal, úgy tűnt, képtelenek voltak elállni az égből záporozó fény útját. De nem keresgélhetett tovább találomra, úgysem jutott volna semmire: ha a hegy mélyére vezető alagutak valóban léteznek, ki kell találnia, hogyan bukkanhat rájuk idekintről.

Kicsit odébb az erdő sűrűbbé vált, és az aljnövényzet is eléggé kusza lett ahhoz, hogy eltakarja az utat. A Lény megállt, és szokásához híven a sarkára guggolt ujjait a fűbe és a puha földbe mélyesztve. A Nagy Hangok ott voltak valahol a lába alatt: a szemét lehunyva szinte még most is hallotta őket, mint egy hihetetlenül távoli visszhang visszhangját…

Előrehajolt, még mélyebbre ásott a kezével. Lehetséges, hogy maguk a Hangok jeleznék, hogyan érheti el őket? Talán igen, ha valóban rájuk tudna hangolódni. Ha a Kórusa elérné ugyanazt a frekvenciát. Ha együtt tudnának énekelni.

Még mielőtt igazán elhatározásra jutott volna, a Lény azon kapta magát, hogy hason fekszik, a karját úgy széttárva, mintha át akarná ölelni az egész földet. Az erdő csendjében lassan újra hallatszani kezdett a lehető leghalványabb zsongás, amely apró hullámok miriádjaiban vándorolt végig a bőrén. Ám a Lény ezúttal nem csak hallgatott: minden egyes rezgésre megpróbált egy ugyanolyan rezgéssel válaszolni. Nem próbált békét teremteni a Kórusban belül, magában, mert pontosan tudta, hogy hiábavaló lenne, hanem hagyta, hogy száz, örökké egymásnak feszülő hangja a földből felszálló ritmusra küzdjön.

Egyik néma sikoly a másik után, egyik szitkozódás a másik után, a Lény igazodott a Nagy Hangok diszharmonikus zenéjéhez, elvegyült velük, és láncra vert fogolyként énekelte saját bánatát, saját dühét, saját csalódottságát.

A szédítő nagyság érzése járta át, mintha hirtelen már nem is egy aprócska test lenne, amely a hegy felszínéhez tapad, hanem maga a hegy lenne benne: mintha eltöltené az izmait a sziklák és erdők végtelenségével, mintha vízesésekben és patakokban áramlana át az erein, mintha sötétséggel és hangokkal telített barlangrendszer labirintusai mélyülnének a csontjaiba.