Írta: Szaszkó Gabriella

A mű címe: Engedj el

Szerkesztő: Ohnmacht Magdolna

Nyelvi korrektor: Nemcsók Adrienn

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Szaszkó Gabriella

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Nádházi Nikolett

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 495 4 (epub), kiadói kód: MX-1621e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Kinizsi Nyomda Kft., felelős vezető: Bördős János

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Mamának és a testvéreinek –

sokat tanultam tőletek.

I.

Maggie

“This is the hardest story

That I have ever told,

No hope, or love, or glory,

Happy endings gone forever more

I feel as if I’m wasting,

And I waste every day”

(Mika – Happy Ending)

1994

AUGUSZTUS

Mindig kicsire kellett összehúznom magam a faház rejtekében, de egyedül itt tudtam levegőhöz jutni. Hosszasan kopogtattam a tollal a jegyzetfüzeten, ahogy végignéztem a nyáresti melegben fürdő hátsó kerten. Már jó ideje tervezgettem, hogy leírom ennek a korántsem dicsőséges harminchét évnek a történetét, hogy megnyugtassam a lelkemet. Ehelyett csak a faház felhasadt darabkáit piszkálgattam, amíg szálka nem állt az ujjamba, és a múlt olyan élesen hasított belém, mint az apró fadarab.

A harminchét évet talán sokan kevésnek tartanák ahhoz, hogy legyen egy majdnem tizenhét és egy majdnem tizenöt éves fiam, akikkel egyre nehezebben tudtam lépést tartani. A nagyobbik általában néma csendben ült a szobájában, és történelemkönyvekkel barikádozta el magát, míg a kisebbik az anyja dühös kék tekintetével nap mint nap emlékeztetett arra, hogy elcsesztem mindent. Igen, mostanság azzal foglalkoztam, hogy próbáltam a felszínen maradni. Befoltozni a múlt ejtette sebeket, megjavítani egy olyan gyerekkort, amelyen fájdalmas lyukat ütött az anyjuk gyűlölete.

Ebben a különösen forró augusztusban határoztam el, hogy nem fogok tovább tettetni. Talán az életem történetének lejegyzése segíthetett abban, hogy meglássam, merre is menjek tovább. Nem fulladozhattam örökké a feleségem utálatában. Úgy éreztem, szétroppanok a súly alatt, ha tovább kell játszanom, hogy rendes családban élek a gyönyörű, fiatal, alkoholista és erőszakos feleségemmel.

Harminchét évesen szinte nem is emlékeztem már azokra az időkre, amikor nem az apaság irányította az életemet. Itt az idő, hogy meséljek James Penningtonról kendőzetlen őszinteséggel, az összes bukásával és fájdalmával együtt. Papírra kellett vetnem, hogyan kerültem a feleségem fojtogató gyűlöletének spiráljába, ahonnan a mai napig nem szabadulhattam.

1977

április

Az 1977-es éveben a Brooklyn-híd ragyogta be a legfényesebben az életemet. Majdnem húszévesen angolt tanultam a főiskolán, és csak próbáltam kitalálni, mit is akarok kezdeni magammal. Abban az évben, amikor Elvis meghalt, a Hotel California és a Dancing Queen bömbölt a hangszórókból, nekem a legnagyobb problémám az volt, hogy nem akartam jogra menni, amin nagyon gyakran összevesztem az apámmal. Akkoriban az újságírás vonzott, néha láttam magam, ahogy nagy politikai összeesküvéseket göngyölítek fel, és összeugrott a gyomrom a The New York Times épülete előtt. De apám úgy gondolta, az lesz a legjobb, ha a bátyámat a tőzsdék világába küldi, engem pedig a csendes jogra. Így igazi, tiszteletre méltó Pennington tesókká válhattunk volna, akikkel aztán lehetett büszkélkedni a country clubban.

Nem mondhatnám, hogy nagy terveim voltak április nyolcadikán péntek este, de Adam megadta az alaphangulatot azzal, hogy úgy csapta be a szobám ajtaját, hogy beleremegett az egész ház. Az ajtót feltépve rohantam utána:

– Neked komolyan elmentek otthonról? – nevettem rá. – Csak felvettem azt a rohadt pólót. Egyszer.

– Mikor fogod már fel, hogy nem nyúlhatod le a cuccaimat? – Úgy tartotta fel a ruhadarabot, mint az összes múltbeli bűneim bizonyítékát. – Ezt a pólót a koncerten vettem!

– Mit tudtam én? Ott volt az ágyamon, Stella biztos azt hitte, az enyém. Egyébként is, mikor költözöl már el?

A bátyám beszívta az alsó ajkát, huszonhárom éves vonásai megkeményedtek. Már hónapok óta szó volt róla, hogy Manhattanbe költözik, de apa azt mondta, előbb eredményeket kell látnia. Magyarán Adamnek meg kellett kapnia egy olyan gyakornoki pozíciót, ami apának is megfelel, aztán kinézhette magának a saját helyét.

– És akkor talán bármikor dughattok Abbyvel, és sokkal nyugisabb leszel.

Adam arca eltorzult a szavaim hallatán, nagyon jól tudta, hogy beköphetem apának a titkát, miszerint meg sem fordult a fejében, hogy megvárják az esküvőt a barátnőjével. Erről persze a bátyám folyamatosan hazudott, viszont egyszer rájuk nyitottam a saját szobámban. Két nappal előbb jöttem haza a síelésről, és kiderült, hogy egy hete az én szobámat használják menedékként. Azóta ezzel zsaroltam Adamet. Apa nagyon komolyan vette a házasság előtti szex tilalmát, mint ahogy rengeteg más dolgot. Mi meg óvatosan próbáltuk lerázni magunkról a vallásos nevelés maradványait felnőtt korunk kezdetén.

– Inkább fogd be.

– Apa nem annyira bírja Abbyt. Csak mondom – vontam vállat, és próbáltam elrejteni a vigyoromat.

Adam fenyegetően közelebb lépett, de nekem arcizmom se rezdült. Összefontam a karom magam előtt, de ekkor Stella feljött az emeletre. Ő volt a házvezetőnőnk, amióta az eszemet tudtam. Nekem mindig úgy tűnt, mintha a hatvanas éveiben dermedt volna meg fehér kötényével és ősz kontyával a feje tetején. Anya halála után mindent megtett, hogy pótolja a pótolhatatlant.

– Fiúk, megint mi a gond?

– A kis szemét lenyúlja a cuccaimat – kezdte azonnal Adam, mintha nem is huszonhárom lett volna, hanem tíz.

– Adam, tudod, hogy nem szeretem, ha így beszélsz Jamesszel.

Adam csak a szemét forgatta, és a hosszú folyosó végén lévő szobája felé vette az irányt.

– Elmentek ma valahová?

– Én biztos nem maradok itt – emeltem fel a kezem.

– Akkor a vacsoránál senkire se számítsak?

Egyetlen pillantást vetettem Stellára, majd a bátyámra, aki már be is csukta maga mögött az ajtót. Röviden megráztam a fejem.

– Mr. Pennington beszélni szeretne veled, mielőtt elmennél, James.

– Tök jó – sóhajtottam fel, és azonnal görcsbe rándult a gyomrom, ahogy lementem a lépcsőn apám dolgozószobájába. A vastag tölgyfa ajtó előtt erőt gyűjtöttem, aztán bekopogtam. Apa reszelős hangja hangzott fel, ahogy beléptem a szivarfüsttől terhes dolgozószobába.

– James, végre! Már egy órája mondtam Stellának, hogy hívjon ide.

A dolgozószoba közepén ácsorogva mindig furán elveszettnek éreztem magam. A helyiségben a nap minden szakaszában égett a zöld asztali lámpa. Apa szó szerint ide rejtőzött előlünk az idő legnagyobb részében, amikor épp nem a munkahelyén volt.

– Holnap tizenegyre hívtam neked kocsit a country clubba. Nekem ma este el kell mennem, de holnap ott találkozunk. Ebéd lesz fontos emberekkel, kérlek, öltözz fel rendesen! – végignézett a feszülős pólómon és a farmeremen. – Ne így! Nagyon szeretném, ha beszélgetnél Millerék lányával.

A számba haraptam.

– Tudod, hogy nem igazán vagyok oda az ilyesmiért.

– Kisebb korotokban együtt játszottatok Rachellel.

– Ja, kábé tízévesek voltunk, és akkor is megvert egy baseballütővel. Mi van vele most?

Visszagondoltam Rachel Millerre, a kusza fogára és az oldalra kötött két copfra. Gonosz kislányként élt a fejemben, bár tényleg nem találkoztam vele tíz éve; apám próbálkozásai, hogy összehozzon a „megfelelő” lánnyal, rendre iszonyatosan sikerültek.

– Most költöztek vissza New Yorkba, Rachel a Yale-re jár. Egyidős veled. Jobb család, mint Abbyé.

– Húha, akkor ha összejövök vele, hirtelen én lehetek a kedvenc fiad Adam helyett?

– James. Csak próbáld meg, rendben? Legyél vele rendes.

Bólintottam, úgysem volt értelme mást tenni. Akkoriban egyébként is túlzottan sokat vitáztam apámmal. Hosszú évek alatt ébredtem rá, hogy ha engedek neki bizonyos dolgokban, az életem egyik részét legalább szabadon élhetem.

Apám egyik kezével a nyakkendőjét igazgatta, másik kezével az ajtó felé mutatott, tehát kegyesen szabadon engedett.

– Ma este nem leszek itthon, de holnap tizenegyre jön érted a kocsi.

Hátat fordítva forgattam a szemem, de azért visszanézve bólogattam. A dolgozószobából kiszabadulva könnyebben lélegeztem, és kettesével szedve a lépcsőfokokat visszatértem a szobám biztonságába. Éppen leültem az ágyra, amikor meghallottam az apró kavicsok kopogását az ablakon. Szélesre tártam az egyik szárnyat, kihajoltam, és egy kavics majdnem fejbe talált.

– Faszfej! – ordítottam le a szomszédunkra, Samuelre, a gyerekkori legjobb barátomra.

– James! Már fél órája kereslek. – A házuk felé biccentett. – Apámék. – Majd messzire mutatott, amiből levettem, hogy elmentek a szülei. – Házibuli a Gyülekező után?

A hajamba túrtam. Apámra és Rachelre gondoltam, meg arra, hogy apám hamarosan elhagyja a házat, és egész este senkit se fog érdekelni, hol is vagyok. A Gyülekező a bárt jelentette, ahol mindig iszogattunk, mielőtt elmentünk volna valahová.

– Jóhogy! – mutattam fel a hüvelykujjamat. Samről el lehetett mondani, hogy tizenkilenc évesen csak a szex érdekelte, és a lányok egyáltalán nem vették komolyan a százhatvanöt centijével és a kerek szemüvegével, pedig nagyon kedves és intelligens srác volt.

– Szuper. Nyolckor Gyülekező – mondta még utoljára Sam, és azonnal továbbment, hogy másokat is értesítsen a házibuliról.

Sóhajtva dőltem neki az ablakkeretnek. Felnéztem a tavaszi égre Brooklyn felett, rózsaszín virágszirmok szállingóztak a levegőben. Aznap este még James Pennington voltam, egy tizenkilenc éves srác Brooklyn menő környékéről, nagy múltú zsidó családból, és fényes jövő állt előttem. Aztán a sors a Gyülekezőben más utat jelölt ki nekem.

1994

augusztus

Ledobtam a jegyzetfüzetet, ahogy megpillantottam a kisebbik fiamat a ház előtt. Óvatosan feljebb emelkedtem a magaslesen. David a házunk mögötti utcán rágyújtott, és elindult a városközpont felé, mindezt este tizenegykor. A pulzusom azonnal gyorsabbá vált. Persze, nem akartam az a kiakasztó apa lenni, aki rátapad a fiára, de David meglehetősen aggasztott. Már pár hónapja kiszimatoltam, hogy cigizik, bár természetesen titkolta előlem.

A jegyzetfüzet mellé ledobtam a tollat is, és magamhoz vettem mindent, ahogy másztam le a faházból. A hátsó kerten átrohanva beléptem a házba. A nyári forróság átmelengette a falakat annak ellenére is, hogy a házunk jól tartotta a hőt. Lerúgtam a papucsomat, és felrohantam az emeletre. Maggie sem volt otthon aznap este, korábban láttam, hogy hívott egy taxit. Ez megkönnyebbüléssel töltött el, viszont David távozása annál jobban felkavart. Bekopogtam a nagyobbik fiam ajtaján.

– Gyere be, apa!

– Honnan tudod, hogy én vagyok?

Chris felnézett az aktuális könyvéből, a tőle telhető legflegmább tekintettel.

– Davey nem kopog.

– Pedig tisztelhetné a magánszférádat.

– Van olyanom? – kérdezte mosolyogva, én pedig azonnal leültem mellé az ágyra. Néha még mindig meglepve néztem el kissé borostás arcát, ami annyira hasonlított az enyémre, ilyenkor jöttem rá, hogy messze van már a gyerekkora.

– Kellene – sóhajtottam fel. – Szóval, nem tudod, hová ment az öcséd?

Chris rágni kezdte a szája szélét, biztos voltam benne, hogy David megkérte, hogy falazzon neki.

– Alszik, nem?

– Chris – néztem komolyan a szemébe. – Fent ültem a faházban, és láttam, ahogy elment.

– Nem tudom pontosan, hova ment. Biztos bulizni.

– Túl sokat tűnik el mostanában.

Chris vállat vont.

– Végül is ez az utolsó nyári hét.

Felsóhajtottam, és zavartan simogatni kezdtem a takaró ráncait.

– És te nem akarsz menni sehová?

– Nálam az a baj, hogy nem megyek sehová, Davey-nél meg, hogy igen?

– Pontosan – mutattam rá.

Visszamerült a könyvébe, egyértelműen nem tudott mit mondani erre. De tényleg pontosan ez volt a gondom. Féltettem őket a múlttól, önmaguktól, attól a rengeteg hibától, amit elkövettem. Chris túlzottan magába zárkózott, David pedig egyenesen halálra rémisztett, hogy tizennégy évesen aktívan belevetette magát az éjszakai életbe. Kinéztem az éjszakai égboltra, a feszültség savként gyűlt a gyomromba. Az emlékeim mintha hirtelen összekapcsolódtak volna a jelennel. Újra Chris felé fordultam.

– Chris, szerinted David… – megköszörültem a torkom. – Találkozik lányokkal is?

– Egy házibuliban? – nézett fel rám újra, sütött a tekintetéből a kamaszos visszahúzódás. – Biztos nincsenek ott lányok.

– Átveszed az öcsédtől a gúnyolódást.

– A lányok tapadnak Davidre, apa.

– És szerinted… Úgy értem, beszélne neked arról, hogy…

Chris arcán halvány pír jelent meg, és újra a könyvébe temette a tekintetét.

– Apa…

– Nem tudnál beszélni vele?

Chris szeme elkerekedett.

– Miről?

– Tudod, a védekezésről, amit veled is átbeszéltem, amikor Amyvel jártál. Egyébként nem írtok egymásnak? Annyira helyes az a lány.

Chris kezében megremegett a toll, és én egyre rosszabbul éreztem magam. Egyértelműen nem akart sem az öccse szüzességéről beszélni, sem a volt barátnőjéről. Mikor tanultam meg ennyire beletaposni a kamaszok lelki világába?

– Beszélj vele te! Bár szerintem tudja, hogy születnek a gyerekek meg ilyesmi.

Persze, egyértelműen igaza volt. Nem az ő feladata, hogy beszéljen az öccsének a védekezésről. Mégis, Chrisszel más volt anno erről társalogni. Igazából egy kicsit reménykedtem, hogy maradt még némi időm, mielőtt a kisebbik fiam zsebébe is óvszert kell tömködnöm.

– Én is tudtam, hogy születnek a gyerekek – suttogtam magam elé, mire Chris tekintete még inkább elkomorodott. – Mindegy, hagyjuk! Tök igazad van, beszélek vele én. Megvárom, hogy hazajöjjön.

– Én mindjárt alszom, csak még ezt elolvasom – újra lapozott egyet a könyvben. – Anya nincs itthon?

– Nem hiszem… – Nem folytattam tovább, inkább felkeltem az ágyról. Összeborzoltam a haját, majd jó éjt kívántam.

Csendben csuktam be magam után az ajtót. A folyosót is megülte az augusztus végi forróság. Nagyot sóhajtva dőltem neki Chris ajtajának, és a hálónk felé sandítottam. Szellemként osontam végig a folyosón, visszatartott lélegzettel nyitottam be a szobába. Akkor már legalább tíz éve nem aludtam egy ágyban a feleségemmel. Néha úgy éreztem, a saját házam vet ki magából. Amióta nem dolgoztam utazó ügynökként, a nappali kanapéján aludtam. Korábban általában a fiúk szobájában húztam meg magam, de akkoriban ezt is csak ritkán tettem. Ennek ellenére csomó ruhám még mindig a vodkabűzös háló szekrényében pihent, így esténként sokszor fel kellett ide jönnöm.

Az ágyra ülve azonnal a fejembe hasított a fájdalom. Maggie éjjeliszekrényére néztem. Arany neszesszeréből kitúrta a sminkcuccait, a pipereholmik mellett a pohár alján még volt egy korty víztiszta vodka. Gondolkodás nélkül lehúztam, végigégette a torkomat. A feleségem tizenöt éve lépett rá az alkoholizmus rögös útjára. Egy látszatcsalád romjain ültem az üres hálószobában, és tudtam, hogy ő egy másik városban épp másnak hazudja magát. A színjátéknak azonban hamarosan véget kell érnie.

1977

április

Forró sörillat lengett a Gyülekezőben, ahogy Jonathan szó szerint belökött az ajtón. Péntek este nyolckor csak lassan gyűlt a tömeg a törzshelyünkön. A kedvenc asztalunknál azonnal megpillantottam Samet, aki éppen a fekete keretes szemüvegét dörzsölgette a pólójával. Jon szó nélkül a bár felé vette az irányt, kérdeznie se kellett, mit kérek, annyira megszokott menetrendünk volt.

Jonathannal és Sammel elválaszthatatlanok voltunk hétéves korunk óta, amikor első alkalommal küldtek mindannyiunkat egy másfél hónapos nyári táborba. Magányunkban vérszövetséget is kötöttünk, ha már a szüleink oly kegyetlenül magunkra hagytak minket a Hudson menti faházakban. Üvegdarabokkal vágtuk meg a tenyerünket, Samé sikeresen el is fertőződött. A tábori orvos rettenetesen mérges volt ránk, amitől persze csak még erősebb lett a szövetség.

– Helyzet? – nézett rám kérdőn, amikor fáradtan megdörzsöltem az arcomat.

– Apám tovább faszfejkedik, és holnap mehetek találkozni Rachel Millerrel.

Sam visszatette a szemüvegét, és hátrahúzta a felső ajkát, hogy kivillanjanak a fogai.

– De jó neked, James! – selypítette. – Elveszed feleségül?

– Most fogd be! – mutattam rá. – Apa szerint nagyszerű a családja.

– Ja, a másodunokatesóm.

Összeráncolt homlokkal néztem Samre, és közben kikémleltem az asztaltól, hátha meglátom Jonathant a sörömmel.

– Akkor már tudom, honnan van a csodás külseje.

Sam úgy tett, mintha eltaláltam volna egy neki szánt golyóval, és holtan ernyedt el a széken.

– Oké, megérdemeltem!

– Na, és hányan leszünk a házibulin? Hárman?

– Ha-ha! – forgatta a szemét, és belekortyolt a sörébe, amit már jóval előbb megszerzett. – Jacob szervezi.

Szélesen elvigyorodtam. Jacob Sam igen menő öccse volt, aki még a középsuliba járt, de focizott, és senki sem mondta volna meg, hogy testvérek. Sam rettenetesen okos volt, de társasági embernek nem lehetett nevezni. Sőt, mondhatjuk azt, hogy csak én és Jonathan voltunk a barátai.

– Akkor ez egy igazi házibuli lesz!

– Ez fáj, tényleg fáj, James. Nem nézted ki belőlem, hogy igazi házibulit rendezek péntek este?

Jonathan letette elém a Budweisert.

– Hé, Jon, te tudtad, hogy Sam házibuliján lesznek emberek is? – nevettem fel.

Jonathan a lehető leggyorsabban intett le, a szemét le sem vette a bárpultról.

– Megláttam a világ legszebb nőjét a zenegép mellett. Eskü! És tudod mit, James? Téged néz!

Sam a lehető legfeltűnőbben fordult hátra, és percekig bámult a zenegép irányába. Én abban a pillanatban semmit sem láttam a barátaimtól.

Megszólalt a Have you ever seen the rain? a hangszórókból, és elálltak az emberek az utamból. Egy szőke hajú lány hajolt a hangszóró felé feszes, magas derekú nadrágban és piros pólóban, aminek az ujjára fehér csíkokat festettek. Csukott szemmel ringatta a fejét a zene ritmusára. Aztán rám mosolygott. Cseresznyepiros szája pont ugyanolyan színű volt, mint a pólója. Egyenesen a szemembe nézett nyílt, kék tekintetével, és ringatni kezdte a csípőjét a lágy dallamra.

– Azt a rohadt, James! Komolyan, hogy lehetsz ennyire mázlista? – fordult felém Sam.

– Oda kell menned! – bökött meg Jonathan, de én hirtelen csak magam elé tudtam nézni. Ehhez az egészhez mindenképpen túl józan voltam, ezért ösztönösen hosszúkat kortyoltam a sörből. Nem tudtam ellentmondani a fiúknak: ez a gyönyörű lány tényleg engem nézett.

– De mit mondjak neki? – kérdeztem egyre hevesebben dobogó szívvel.

– Akármit, csak menj már!

Lehúztam a sör felét. Nem maradt több gondolkodási időm, pedig már a nyelvemen volt, hogy újra bizonytalankodó kérdéseket dobáljak a többiek felé, de Jon szó szerint kilökött maga mellől.

Szürreálisnak éreztem a jelenetet, ahogy lassú, szinte lebegő léptekkel haladtam a zenegép fölé hajló ismeretlen lány felé. Nem volt szokásom lányokat leszólítani, főleg nem teljesen józanul, bár a hirtelen lehúzott fél pohár sört már kezdtem érezni a lábaimban. Mire megtettem a háromasztalnyi rövid távolságot, kiszáradt a szám, és a lágy dallam úgy hatott, mintha egy romantikus film meghatározó jelenetében találtam volna magam. A lány már rég hátat fordított nekem, és a zenegép kínálatát nézegette. Idiótán ácsorogtam mellette, és csak akkor vettem észre, hogy a sört is magammal hoztam, mintha azzal megvehetném a bátorságomat. Halkan megköszörültem a torkomat, mire az ismeretlen szépség megpördült a tengelye körül. Vörösre rúzsozott szájával rám mosolygott, és kivette a poharat a kezemből.

– Van egy tízcentesed? – kérdezte, és belekortyolt a sörömbe vörös rúzsnyomot hagyva a korsón. – Lejárt a dalom.

Idegesen turkálni kezdtem a farmerem zsebében, és sikeresen a kezébe nyomtam némi aprót. Fogalmam sem volt, mennyi lehetett, de ő már be is nyomta a Build Me Up Buttercup című számot.

– A régi zenét szereted?

– Ez réginek számít?

Zavartan elmosolyodtam, és megráztam a fejem. Fogalmam sem volt, hogy pontosan mikori ez a szám, de mondanom kellett valamit. Persze ezzel sem jutottam előrébb, inkább bénán felé nyújtottam a kezem.

– James.

– Maggie – válaszolta továbbra is a sörömmel a kezében, elfogadva a kézfogásom. – Nálad ilyen hivatalosan mennek a dolgok?

– Nem tudom – nevettem fel újra zavaromban, de képtelen voltam levenni a szemem tökéletes, vékony alakjáról és csillogó kék szeméről.

– A haverjaid magabiztosabbnak tűnnek – biccentett Maggie az asztalunk felé. Idegesen hátrapillantottam, és megláttam, ahogy Jonathan és Sam szélesen vigyorognak felénk.

– Nem azok, csak messziről.

Maggie vállat vont, láthatóan egyáltalán nem zavarta a bénázásom.

– Veszel nekem egy ilyet? – emelte fel a poharat, aminek alig maradt az alján. – Szülinapom van.

– Tényleg?

– Ja, de még nem annyi, hogy ilyet adjanak a pultnál. Pedig hidd el, próbálkoztam.

– Hány éves vagy?

Titokzatosan rám mosolygott, aztán közelebb hajolt hozzám, hogy a fülembe súgja, mintha a világ egyik legnagyobb titkát szeretné megosztani velem. Forró leheletétől kirázott a hideg.

– Tizenhét. És te?

– Tizenkilenc.

– Akkor simán meghívhatsz!

Izzadt tenyeremet beletöröltem a nadrágomba, és ahogy Maggie a kezembe adta az üres poharat, észrevettem, hogy még mindig eszméletlenül bénázok.

– Jaj, persze! – nevettem fel, és szidtam magam, hogy sehogy sem sikerül értelmes ember látszatát keltenem, de aztán határozottan elindultam a bárpult felé, a gyönyörűség pedig követett. – Egy sört szeretnél?

– Meg egy vodkát. – Összehúztam a szemöldököm. A tizenhét éves szőkeségből nem néztem ki, hogy ilyen erős alkoholt iszik. – Ha te is iszol egyet velem – tette hozzá, ahogy elhelyezkedett a bárpultnál. – Tudod, szülinapom van.

– Oké. Hallottad a hölgyet, Peter – mondtam a pultosnak, aki rám kacsintott, és elkezdte csapolni a sört.

– Á, hogy te itt mindenkit ismersz!

– Fogjuk rá. Minden hétvégén ide járunk a fiúkkal. Ha Petertől kértél volna sört, biztos adott volna.

– Ezt sem megcáfolni, sem megerősíteni nem tudom – mondta a pultos, és elénk csúsztatta a két vodkát.

– William – biccentettem a távolabbi pultos felé –, ő még elég új itt, és egyébként sem szereti megszegni a szabályokat.

– Értem. Akkor már tudom, hogy csináljam legközelebb – nevetett fel, és koccintott velem a szemembe nézve.

– Boldog születésnapot!

Maggie újra rám mosolygott, amint lehúzta a vodkát. Az arca el sem torzult a tömény alkoholtól, de pillanatokon belül a sörért nyúlt. Én igyekeztem férfiasan tűrni, ahogy az ital végigégeti a nyelőcsövemet.

– Egyedül vagy itt?

– Jaj, nem – csettintett a nyelvével. – Unokatesómmal. Nem is itt lakunk, hanem Worcesterben, ismered? Tuti nem, mert béna és unalmas hely.

Megráztam a fejem, fogalmam sem volt róla, hol van Worcester, igazi New York-i srác voltam.

– És hol az unokatesód?

– Csak pasizik – mutatott a bár másik sarkába, ahol egy feltűnően szőkített hajú lány egy idősebb pasival smárolt. – Dögunalom.

– Nem szép dolog, hogy egyedül hagy a szülinapodon.

Maggie még szélesebben elmosolyodott, és már a sör felénél tartott. Nem jött zavarba egy pillanatra sem, én annál inkább.

– Hát, már nem is vagyok annyira egyedül, ugye? – hajolt közelebb hozzám, és rákönyökölt a bárpultra. – Szóval, tizenkilenc éves James, ha ez a törzshelyed, akkor biztos itt laksz a közelben.

– Na igen… Brooklynban nőttem fel, pár utcányira innen. A New York Egyetemre járok.

Maggie piros szája elkerekedett. Teljesen el szerettem volna kápráztatni. Éppen meg akartam szólalni, amikor a háttérből észleltem Sam vad kalimpálását. Először azt hittem, hülyéskedik, de aztán kifelé mutogatott. Mérgesen, összeszűkült szemmel ráztam a fejem.

– Bocs, úgy fest, a haverjaim megőrültek.

Maggie hátranézett a válla felett, az ujját a szájához emelve hívogató mozdulatot tett Jonathan és Sam felé. Forgatni kezdtem a szemem, és újra kortyoltam a sörből. Persze a srácok azonnal megjelentek a pultnál. Sam meghajolt Maggie előtt, és kezet csókolt neki. Magamban konstatáltam, hogy na, pont ezért nem sikerül összeszednie egy lányt sem. Jonathan csak idegesen integetett, és megigazította a baseballsapkát a fején.

– Jon és Sam – sóhajtottam a srácok felé. – Ő pedig Maggie.

– Maggie – köszönt csillogó szemmel Jon, miközben Sam már intett a pultosnak.

– Mit isztok?

– Vodkát – válaszolta Maggie.

Sam elismerően füttyentett egyet, és leadta a rendelést Peternek.

– Csak azt akarom kérdezni, hogy elhívtad-e a házibuliba az új barátnődet.

Megköszörültem a torkomat, hirtelen ki is ment a fejemből a házibuli, de valószínűleg akkor sem mertem volna felhozni, ha nem törlődött volna a memóriámból.

– Milyen házibuli? – pillantott felém Maggie, nagyon érdeklődőnek tűnt.

– Ó, Sam öccse tart házibulit nem messze innen. Ha nincs más dolgod…

– Szólok az unokatesómnak, és mehetünk! – A vodkáját lehúzva ugrott le a bárszékről, és határozottan elindult a sötét sarok irányába.

– Baszd meg! – tagolta a szavakat Jon, miközben mind a hárman a távolodó Maggie fenekét néztük a feszes farmerban.

– James, te kibaszott mázlista! Totál rád kattant a csaj! Van nálad gumi?

Zavartan forgattam a kezemben a vodkáspoharat, azonnal megéreztem a két vodka és a sör hatását.

– Te meg miről beszélsz? – ráztam meg a fejem. – Beszélgettünk.

– Én meglátom, ha egy csaj dugni akar.

Jonathannal erre már mind a ketten felröhögtünk. Sam minden volt, csak nem a női nem szakértője – tizenkilenc éves szűzként.

– Na, majd meglátjátok! De azt már most mondom, James, ha ezt elbaszod, akkor többé nem beszélek veled. Legalább egyikünknek jusson egy kis szórakozás.

A háttérből fojtott vitatkozást hallottunk, mire mind a hárman odakaptuk a fejünket. Maggie ultraszőke unokatesója ordítozott, de a háttérzene miatt képtelen voltam kivenni, min is vitáznak. Annyit láttam, hogy Maggie idegesen a zsebébe gyűr némi pénzt, aztán gyorsan visszafut hozzánk.

– Felőlem mehetünk – vonta meg a vállát. – Ellesz a pasijával. Reggelig ráérek, délre haza kell érnünk Worcesterbe.

Kissé összehúztam a szemöldököm. Egyszerűen hihetetlen volt, hogy így magára hagyjon az unokatesója egy tizenhét éves lányt a New York-i éjszakában a születésnapján.

– Nem aggódik érted?

– Nem szokása – mosolyodott el. – Egyébként is bulizni jöttem. Kivel is bulizhatnék jobbat, mint pár igazi New York-i fiúval?

Sam Maggie kérdésére felemelte a söröspoharát, koccintott vele, majd jelentőségteljes pillantást küldött felém, hogy nem hagyhatom ki életem nagy lehetőséget.

Életem egyik legszürreálisabb éjszakáján a negyedik sörnél veszítettem el a kontrollt. Sam és Jacob családjának hátsó udvarát elárasztotta a tömeg annak ellenére is, hogy még a hideg illata vegyült az áprilisi éjszakába. A műanyag kerti székek mellett csapolták a sört a piros poharakba, engem pedig szó szerint magával ragadott az ismeretlen lány. A gátlásaim feloldódtak, amint figyeltem, hogyan villan ki sima, lapos hasa, ahogy ringatja magát a zene ütemére. Mindenkit elbűvölt a közvetlensége. A srácok elismerő füttyel jutalmazták, amikor megnyerte a sörivó versenyt. A pólójához színben illő piros pohárral táncolt mezítláb a füvön, becsukta a szemét, úgy élvezte a ritmust. Tekergőző testét nézve minden gondomat elfelejtettem. Szőke haja tökéletesen hullámzott, amikor megragadta a csuklómat, egyenesen rám mosolygott, és szótlanul kijjebb vezetett a tömegből. Az udvar távolabbi részén ült le, a kerti tó medrének szélére, aminek az alján csak az esővíz gyűlt.

– El szoktad néha engedni magad? – kérdezte.

– Most épp elengedtem magam – nevettem fel, ahogy leültem mellé. A tömegtől távol sípolni kezdett a fülem. Újra belekortyoltam a sörbe.

Csak egyetlen pillanatra hunytam be a szemem, hogy beszívjam az áprilisi levegő friss fűillatát, amikor Maggie az ölembe ült. Meztelen lábával átkarolta a derekamat, vékony pólómon keresztül éreztem a teste melegét és kemény mellének ívét, ahogy fesztelenül a mellkasomnak nyomódott. Tátva maradt a szám, miközben egyenesen a szemébe néztem. Egyértelmű és tagadhatatlan volt, hogy beindultam rá, lehetőséget sem hagyott arra, hogy udvariasan elhúzódjak tőle.

– Szóval mégis érdekellek – nevetett bele a fülembe, megérintve az apró piheszőröket a nyakamon. – Tudod, még sose smároltam igazi New York-i fiúval.

Pár centire volt tőlem az arca, egy pillanatra sem gondolkoztam, azonnal megcsókoltam. Hideg söríze volt a szájának. Nem hasonlított egyetlen addigi csókomra sem: selymes volt, de határozott, ő irányított. Közben megfogta a kezemet, és a ruhája alá csúsztatta. Magamtól biztos nem tettem volna, sosem voltam egyetlen lánynál sem követelőző.

– Akarod csinálni? – szakította meg a csókunkat, én pedig úgy éreztem, szétfeszül a nadrágom. Fogalmam sem volt, mit válaszoljak erre a kérdésre.

– Én… Mármint… Nem akarok semmit elsietni.

Maggie könnyed mosollyal az arcán beleharapott az ajkába, továbbra is úgy ült az ölemben, mintha oda tartozott volna.

– Félsz tőlem? Ez tetszik. Csak innod kell még. Menjünk be és igyunk valamit!

Olyan lazán pattant fel az ölemből, mintha semmit sem ivott volna, én pedig azonnal lenéztem a farmeremre – még a vastag nadrágban is feltűnően látszott a dolog.

– Egy perc és megyek, jó?

– Siess – csókolt bele a fülembe, és a lehető leggyorsabban eltűnt a házban.

Remegve fújtam ki a levegőt, nem segített, hogy újra és újra lejátszottam a csókot a fejemben. A hajamba túrtam, közben halkan suttogtam magamnak, hogy szedjem össze magam. Rachelre gondoltam, és apámra, az előttem annyira pontosan lefektetett jövőmre. Udvariaskodó vacsorák, biztos anyagi háttér menő ügyvédként. Hirtelen úgy éreztem, mintha a világ jelként villantotta volna fel Maggie-t, hogy más is létezik az életem falán túl. Az arcomat dörzsölve vártam, hogy alábbhagyjon az ágyékom lüktetése. Elhatároztam, hogy egyetlen éjszakára valaki más leszek. James Pennington, aki nem hagyja ki a lehetőséget, hogy lefeküdjön egy gyönyörű ismeretlennel.

Akkor úgy éreztem, én döntöttem, de valójában sosem az én kezemben volt a sorsom. Sóhajtva keltem fel, és indultam be Samék házába. Fogalmam sincs, mit ittam. Odabent fülledt, szinte fullasztó meleg töltötte meg a konyhát, ahol azonnal megpillantottam Maggie-t az elengedhetetlen piros pohárral. A kezembe nyomott egy másik poharat, amiben kissé édes, de annál erősebb ital volt.

– Sikerült elengedned magad? – súgott a fülembe, amitől újra megrohamozta a forróság a lágyékomat. Egy hajtásra lehúztam az ismeretlen alkoholt, mire Maggie újra megtöltötte a poharamat. A nappaliból hangosan üvöltött a Fox on the Run, de én szinte nem is érzékeltem magunk körül a tömeget.

– Imádom ezt a számot! – ordította át a zenét, és megragadta a kezemet.

Elkezdett ugrálni a tömeg közepén, rázta a fejét a zene ritmusára, szőke haja hullámzott. Az alkohol eltompított, de egyben ki is élesítette az érzékeimet, mintha egyszerre kitisztult volna a tudatom. A világ leegyszerűsödött. Csak ez a lány létezett azon a hűvös áprilisi éjszakán. Megragadtam Maggie-t a derekánál fogva, és határozottan megcsókoltam. Kim Carnes száma hangzott fel a hangszórókból. A kezem lassan lecsúszott Maggie csípőjére, beszívtam hajának csípős füstillatát, forró bőre a tavasz aromáját hordozta magában, ahogy összefonódott a kezünk a lassú ritmusra. Maggie felpipiskedve a fülemet kezdte nyaldosni, és én hirtelen azt hittem, álmodom. Álmodom a csillogó szemű, szőke hajú szépséget.

– Gyere! – kiabálta túl a tömeget, majd kézen ragadott.

Átverekedtük magunkat a táncoló emberek tömegén, egyenesen fel a fényes tölgyfa lépcsőn, ahol át kellett lépnem két alvó emberen. A fürdő ajtaja résnyire nyitva állt, fényes csíkot vetett a folyosó vörös szőnyegére. Maggie a lábával csukta be maga mögött az ajtót. Mosolyogva dőlt neki a fának, és egyetlen mozdulattal megszabadult a piros pólótól, miközben egy kézzel elfordította a kulcsot. Kiszáradt a szám, a szívem egyenesen a torkomba ugrott, ahogy leültetett a csukott fedelű vécére.

– Csináltad már?

Bólogattam. Ez éppen csak félhazugság volt. A középiskolában a barátnőmmel kétszer is majdnem eljutottunk erre a szintre, hogy aztán a legeslegutolsó pillanatban mondja azt nekem, hogy túlzottan fáj neki. Sam szerint nem számított, meddig toltam be, hivatalosan nem voltam szűz, és kész. Ezzel én lettem a legmenőbb tagja a társaságnak. Maggie a lehető legkecsesebben lépett ki feszes farmerjéből, és az ölembe ülve a sliccemhez tette a kezét.

– Nem kell, ha nem akarod – nyögtem kissé kásás hangon, mire Maggie mosolyogva az alsó ajkába harapott.

– Úgy nézek ki, mint aki nem akarja?

Sípolt a fülem az alkoholtól, szinte elnyomta a lenti zene lüktetését, ahogy becsuktam a szemem. Bántóan erős volt a fény, ilyen éles világításban még sohasem láttam ennyire lengén öltözött lányt. Maggie újra megcsókolt, és közben egyenesen benyúlt az alsónadrágomba. Hangosan belenyögtem a szájába. A plafon megpördült körülöttem, a gyomrom összeugrott. Hirtelen eszembe jutott, hogy mi van, ha elhányom magam a sok piától, de aztán elöntött egy új, sikamlósan forró érzés, és mindent kisöpört a tudatomból. Hátamat nekidöntöttem a vécétartálynak, és hagytam, hogy ez az ismeretlen lány azt csinálja, amit akar. Szinte semmit sem tudtam tenni ebben a testhelyzetben, és egyébként is ledermesztett a döbbenet. Nem bírtam, erősen kapkodtam a levegőt. Magamban pánikolva számoltam a másodperceket. Percek sem telhettek el. Úgy markoltam a vécé ülőkéjét, hogy megfájdult a kezem, de az izgalmam egy pillanatra sem csökkent. Maggie illata, forró nyögése a fülemben és ritmusos mozgása túl sok volt. Megremegett a testem, ahogy próbáltam visszafogni magam.

– Nem baj, ha elmész, megbocsájtok – súgta a fülembe. Ez a mondat átszakította a részegség fátylát annyira, hogy kipattant a szemem. Abban a pillanatban élveztem el, amikor felfogtam, mit is tettem. Fogalmam sem volt, mennyi idő telhetett el, de abban a percben nem is számított. Tágra nyílt szemmel, pihegve néztem Maggie szemébe.

– Baszki! – túrtam bele a hajamba, és a gyomrom újra felkavarodott. – Elélveztem – tettem hozzá idiótán, de kezdtek összefolyni a szavak.

Maggie továbbra is rajtam ült, és szélesen mosolygott rám. Úgy, mintha éppen nem csináltunk volna irdatlan nagy hülyeséget.

– Nem védekeztünk – tettem hozzá, és úgy éreztem, azonnal elhányom magam.

Maggie könnyedén csettintett a nyelvével.

– Ezen ne aggódj. Nem leszek terhes. – További magyarázatot vártam, de nem akartam fokozni a saját bénázásomat. Közben Maggie felkelt, és nekem háttal húzta fel a bugyiját a tökéletes formájú fenekére. Pánikolva rántottam fel a nadrágomat, és akkor vettem észre, hogy véres a kezem. A döbbenet újabb hulláma forrón öntötte el a gyomromat. Akkor már idiótán buktak ki belőlem a szavak.

– Szűz voltál. – Ennek a gyönyörű lánynak egy vécében vettem el a szüzességét a születésnapján.

Maggie őszintén felnevetett.

– Nem éppen. Csak megvan. Úgyhogy ne aggódj! Mindenki tudja, hogy ilyenkor nem lehet teherbe esni.

Erősen a számba haraptam. Az elmúlt fél órában szinte folyamatosan sokkolódtam.

– Ki kell menned a levegőre – nevetett, és felhúzott a vécéről. A helyzetváltoztatástól újra hányingerem lett.

– Lehet, hogy elhányom magam – mondtam őszintén, mire Maggie újra felnevetett.

– Nyugi, már úgyis láttam mindenedet, ezen se leszek kibukva. De ha kimegyünk, szerintem jobban leszel.

Nem lettem jobbam. A kertben remegni kezdtem a hideg levegőtől, mire Maggie egy kólát nyomott a kezembe. Az ezüstös holdfényben szisszenve pattintottam fel a dobozt, és ahogy belekortyoltam a cukros üdítőbe, belenéztem a jobb tenyerembe. A kinti fény feketére festette a megszáradt vért a bőrömön. Abban a pillanatban hánytam bele a kerti tóba.

1994

augusztus

Éjfélkor tettem le a tollat, megmasszíroztam az orrnyergemet. A visszaemlékezéstől az augusztusi forróságban is rázott a hideg. Meghasonulva éreztem magam, hiszen a legnagyobb ballépésem adta a két értelmét az életemnek, akikről tudtam, hogy nagyszerű emberek lesznek. Ennek ellenére azt kívántam, bár ne így történt volna, bár ne ebben a kapcsolatban kaptam volna ezt a két szuper fiút. Bár ne gyerekként kellett volna meghoznom életem legfontosabb döntéseit.

Ledobtam a naplót a kanapé mellé, és felvettem a Carrie-t, amit David hozott ki a könyvtárból. Már a felénél tartottam, és rettenetesen éreztem magam tőle. Ráadásul Carrie White anyját is Margaretnek hívták, aki kísértetiesen hasonlított a feleségemre, leszámítva a vallási fanatizmust. Carrie helyett folyamatosan Christ láttam magam előtt. Újra az órámra néztem, fél egyet mutatott. Davidnek hamarosan haza kellett érnie. Egy pillanatra becsuktam a szemem, a könyvet a mellkasomon pihentettem, és hallgattam a nappali órájának lassú, ütemes ketyegését.

Az ajtó nyikorgására kaptam fel a fejem. A nyakamba erős görcs állt, halkan felnyögtem, ahogy felültem a kanapén. A lépcső alatti mosdóból fény szűrődött ki. Gyorsan ledobtam magamról a takarót, ahogy meghallottam a vécé hangját. Az ajtókeretnek támaszkodva szólítottam meg a lépcsőn osonó fiamat.

– David.

Szinte teljes sötétségben néztünk farkasszemet. David pólót és farmert viselt, így nem hazudhatta azt, hogy végig a szobájában aludt. Legnagyobb balszerencséje az volt, hogy felébredtem. Az este folyamán párszor megfogadtam, hogy kíméletes leszek vele, de akkor mégis kiszakadt belőlem a düh.

– Komolyan, mi a francot gondolsz, hogy – ránéztem az órámra, és még jobban megdöbbentem – háromkor jössz haza?!

David vállat vont, szeméből sütött a megvetés. Az utóbbi egy évben olyan hirtelen alakult át a külseje, hogy alig tudtam felfogni a változást. Sokszor még mindig megdöbbentett, hogy lassan már semmi nem maradt a kisfiúból. Ráadásul félelmetesen hasonlított apámra és a feleségemre. Arra a két emberre, akiktől a világon a legjobban rettegtem.

– Konyha. Most.

Hunyorogtam az éles fényben, ahogy felkapcsoltam a konyha lámpáját. David továbbra sem szólt semmit, csak a hűtőhöz lépett, hogy kivegyen egy kólát. Rá akartam szólni ezért is, de elhelyezkedett az asztalnál, ezért még ezt is lenyeltem.

– Megbeszéltük, hogy szólsz, mielőtt elmész valahová, és hogy éjfélre hazajössz. Nyáron is. Baszki, tizennégy éves vagy! Nem jöhetsz haza háromkor!

– Mért nem? Mit csinálsz velem, ha háromkor jövök haza? Megversz?

Kirázott a hideg David szavaitól. Új, férfiasan mélyülő hangja néha még annyira ismeretlenül csengett.

– Tudod, hogy nem… csak féltelek.

– Mitől?

– Ittál?

David letette a kólát a pultra, és tágra nyitott szemmel nézett rám. Tudtam, hogy ivott: éreztem rajta a sör és a dohány szagát, és túlzottan őszintén, fájdalmasan bántón vágott vissza.

– Nem akarom, hogy igyál tizennégy évesen. – Éreztem, hogy vesztettem, hogy nincs tárgyalási alapom. – Kérlek, tényleg csak kérlek, hogy szólj, ha elmész! Nem akarok rossz fej lenni. Nem vagy éhes? – Nem támadhattam. David fegyvertára azonnal hatástalanította az enyémet.

Tudtam, hogy éhes. Ivott, és egyébként is, mostanság folyamatosan evett. Még nem volt tizenöt, de már magasabb volt nálam.

– Nem Chris köpött be – mondtam, ahogy kivettem egy tányér bolognait a hűtőből. – Mielőtt letámadnád. Láttalak elmenni. Ülj le!

Ahogy elé tettem a tányért, én is leültem az asztal másik felére.

– Figyelj. Szeretnék beszélni veled valamiről. – Hevesen dobogó szívvel nyúltam bele a nadrágom zsebébe, és átcsúsztattam egy doboz Durexet az asztalon. David hangos csörömpöléssel tette le a villát a tányérjára.

– Ezt nem mondod komolyan – nevetett fel röviden. – Eljutottam ide? Váó.

– Kérlek, ne csináld ezt! Ez fontos.

– Ühüm. – Újra a spagettijére nézve megrázta a fejét. Hirtelen fogalmam sem volt, mit mondjak. Eszembe jutott Chris, aki elvörösödve nézte pár éve az óvszeres dobozt, amikor vele beszéltem a témáról.

– Csak legyen nálad, ha elmész bulizni, jó? – Nem is akartam áltatni magam azzal, hogy a kisebbik fiam az első szerelmével fogja elveszíteni a szüzességét. Tudtam, hogy hamarosan meg fog történni vele egy buliban, és nagy valószínűséggel részeg is lesz.

– Nyugi, tanultam a hibádból – szúrta oda. – Soha ebben a büdös életben nem fogok szexelni enélkül senkivel. Megnyugodtál? Lezárhatjuk a témát? Mert kurva kínos.

Képtelen voltam megszólalni. Eljött az az idő, amitől egész életemben rettegtem. Hogy a fejemhez vágják a végzetes hibáimat. Tudtam, hogy David mindig haragudni fog rám.

– Csak tedd el, jó? És menj aludni, ha ettél.

Tudtam, hogy meghallotta a remegést a hangomban. Furcsán csillogó szemmel nézett le a tányérjára.

– Mennyit ittál? – kérdeztem finoman, nem támadóan.

– Pár sört. – Annyira fájdalmasan gyerek volt még, hogy ezt mondja. Úgy éreztem, nem bírok tovább várni, nem bírok tovább ebben a házban maradni. Témát kellett váltanom.

– Holnapután reggel indulunk a George-tóhoz, úgyhogy holnap este maradj itthon.

– Nem arról volt szó, hogy New Yorkba megyünk? Azt hittem, hogy ez a hosszú hétvége nem lesz dögunalom.

Igaza volt, két hete beszéltünk róla, hogy elmegyünk New Yorkba Samhez. De képtelen voltam rá. Huszonéves korom óta nem töltöttem együtt Sammel egy egész hétvégét. És most meghívott engem és a fiúkat az otthonába. Egy hete lemondtam az egészet egy irtó hülye indokkal, helyette gyorsan leszerveztem a szokásos faházunkat a tónál. Nem tudtam beszélni az életemről valakinek, aki egykor igazán közel állt hozzám.

– Chris jobban szeretne a tóhoz menni – hazudtam félig. Chris imádta a tavat, de egy szóval sem mondta, hogy lenne kifogása New York ellen.

– Tök mindegy. Megyek aludni.

David felfelé menet a zsebébe gyűrte az óvszeres dobozt, és rám se nézve felment a lépcsőn. Egyedül maradtam a konyha csendjében. Megittam a kólája maradékát, és sóhajtva a hűtőnek dőltem, miután elmostam a spagettis tányért. Teljesen kiment az álom a szememből.

1977

április

Arra eszméltem fel, hogy Maggie hangosan a fülembe kacarászva turkál a farmerom zsebében. Egyik kezemmel a nehéz, lakkozott faajtót támasztottam. Felnéztem az arany kopogtatóra, és ráébredtem, hogy a saját házunk bejáratánál állunk. Fogalmam sem volt, hogy jutottunk haza.

– Hú, de sok kulcs van ezen – vigyorgott fel rám újra. Az utcai lámpa fényében még szabályosabbnak tűntek a vonásai.

Bizonytalanul kivettem a kezéből a kulcscsomót, és második próbálkozásra a zárba illesztettem a megfelelőt. Nyikorogva tárult ki előttünk gyerekkori otthonom ajtaja. Maggie szinte betáncolt a hallba, ahonnan egy boltívvel az ebédlő nyílt, a másik oldalon pedig a nappali helyezkedett el.

– Te itt laksz? – nevetett fel, és körbepörgött a lépcső előtt.

– Itt – dörzsöltem meg a szemem, amikor felkapcsoltam a lámpát. Abban a pillanatban megpillantottam a testvérem és Abby cipőjét, és azonnal józanabbnak éreztem magam. Gyorsan Maggie mögé léptem, és átkaroltam a derekát. – Csendben kell lennünk. Az idióta bátyám itthon van a barátnőjével, és abban sem vagyok biztos, hogy Stella ma nem alszik itt.

– Stella?

– A házvezetőnőnk. – Maggie olyan pillantást vetett felém, hogy hirtelen seggfejnek éreztem magam. Gazdag seggfejnek. Inkább nem is akartam tovább ragozni ezt a témát. – Kérsz valamit? – invitáltam a konyhába.

Maggie végigsimította az óriási tölgyfa asztalunk fényes lapját, szemében csillogott a kristálycsillár fénye. Én a hűtőben kóla után kutattam, hogy lenyugtassam a háborgó gyomromat.

– Van valami menő piád? – kérdezte, ahogy felpattant a konyhapultra.

Elkerekedett a szemem.

– Te még tudsz inni?

– Mindig meg akartam kóstolni valami drágát.

Lehúztam a háromdecis kóla felét, és egy fokkal máris jobban éreztem magam.

– Apa dolgozószobájában tuti van valami – feleltem, mire ő közelebb húzott magához. Éreztem a forró leheletét az arcomon.

A félhomályban halkan osontunk fel a lépcsőn a dolgozószobába. Odabent gyorsan felkapcsoltam a zöld asztali lámpát, ami fénnyel töltötte be a csupa bőr és bársony helyiséget. Az egyik falat padlótól plafonig érő könyvespolc foglalta el. A vitrines bárszekrényhez léptem. Soha életemben nem vettem még el innen semmit.

– Hűha! – nézett végig Maggie a drágábbnál drágább whiskyken. – Mit csinál az apád?

– Jogász – sóhajtottam fel. – Nekem is annak kéne lennem.

– És te nem akarsz?

– Nem igazán. – Minél előbb le akartam zárni a témát, ezért megkértem Maggie-t, hogy mutasson rá az egyik üvegre.

Zavarba jöttem, ahogy Maggie az apám asztalán ülve kortyolgatta a kristálypohárból a whiskyt. Visszakúszott a fejembe, hogy mi történt órákkal ezelőtt a vécében. Hirtelen túl józannak éreztem magam. Fogalmam sem volt, mit is kellene mondanom egy lánynak, akit totál részegen megdugtam Samék fürdőjében. A jeleneteknek a filmekben mindig a szenvedélyes szexszel van vége, senkit sem érdekel, mi van utána.

– És a te szüleid mit csinálnak? – kérdeztem bugyután a hátamat lazán a piás szekrénynek döntve.

– Mi lenne, ha inkább megmutatnád a szobád?

Megragadta az üveg nyakát, és könnyedén lecsusszant az asztalról. A torkomban dobogott a szívem. Maggie egyértelműen nem beszélgetni akart velem. Tudtam, hogy el kellene engednem magam, és kiélveznem a kivételes lehetőséget. A szobám küszöbéhez érve mégis megfeszültem. Hirtelen egy lány szemén keresztül láttam a helyet: vetetlen ágy, pólók és nadrágok a földön.

– Bocs, nem számítottam senkire – fújtam ki a levegőt, de ő a kezembe nyomta a poharat, majd az ágyamra vetette magát.

Belekortyoltam apám drága piájába, amit az ügyfeleinek szokott ajánlgatni, és furcsa elégedettség töltött el. Elhoztam a százdolláros whiskyjét, hogy egy olyan lánynak adjam, akit soha az életben nem fogadott volna el. Felhajtottam egy pohárral, és az alkoholmámorból még fel sem ocsúdott szervezetem azonnal reagált.

– Ugye, jó? – nyújtotta a pohár felé a kezét Maggie, és újabb adagot töltött.

– Hogy bírod ennyire jól a piát?

– Születésnapom van – vont vállat, mintha ez releváns válasz lenne a kérdésemre.

Elvettem tőle az üveget, és meghúztam. Továbbra is az ágyam előtt ácsorogtam, mint egy hülye. Persze ezt Maggie is észrevette.

– Tudod, pár órája még bennem voltál, aztán meg hányni is láttalak, úgyhogy nyugodtan leülhetsz mellém – harapott bele a szájába, nekem pedig elgyengült a lábam. – De tetszik, hogy ennyire úriember vagy. Gondolom, ilyen az apád is.

Leültem az ágyamra, de egy pillanatra sem gondoltam magam úriembernek aznap este. Szédültem, és újra szorítani kezdett a nadrágom, amikor megéreztem Maggie forró, whiskys leheletét a bőrömön.

– Inkább ne beszéljünk az apámról – nevettem fel röviden.

– Igaz. Mi lenne, ha nem beszélnénk semmiről?

Újra a kezembe nyomta a poharát, és egyetlen laza mozdulattal megszabadult a piros felsőjétől, majd egy kézzel kikapcsolta a melltartóját is. A szobám hajnali félhomályában néztem végig a szabályos mellén és a lapos hasán. Egyetlen kézzel döntött végig az ágyamon, de előtte visszavette tőlem apám kristálypoharát, amin megcsillant a hajnal vörös fénye. Ahogy elkezdte kigombolni a nadrágomat, éreztem, hogy megint elveszítem az irányítást az események felett.

– Várj! – nyögtem ki abban a furcsa, részeges, megbabonázott transzban. Gyorsan kutatni kezdtem az éjjeliszekrényemben, és előhalásztam egy óvszert. – Tudom, azt mondtad, hogy… nem lehet gond.

Maggie megvonta a vállát, egyáltalán nem zavarta a félmeztelensége, sőt, könnyedén megszabadult a nadrágjától is, miközben letette a poharat az ágy mellé. Remegő kézzel próbáltam magamra erőltetni a hülye, csúszós óvszert, és közben a világ legnagyobb lúzerének éreztem magam. Maggie megfogta a kezem, ahogy újra fölém ült. Egyetlen mozdulattal dobta félre a félig felhúzott óvszert. Nem mondott semmit, én sem tiltakoztam. Hagytam, hogy elmerüljek a legmenőbb szexuális fantáziám megtestesülésében. Egy gyönyörű, meztelen szőke lány átvette felettem az irányítást. Forró bőre az enyémhez ért, visszafogott nyögései egyenesen a fülembe hatoltak.

Nem ismertem. Hibát követtem el. Olyan hibát, amit emberek ezrei elkövetnek nap mint nap, mégis gond nélkül, sebesülések nélkül szabadulnak fel. Velem nem így történt. Én a lehető legnagyobb árat fizettem azért az éjszakáért. Tizenkilenc évesen fogalmam sem volt, hogy életekkel játszottam.

1994

augusztus

Távolról hangzott a furcsa csilingelés. A tagjaim ólomsúlyúnak hatottak, amikor lassan kinyitottam a szemem. A hajnali félhomály már belopózott a függöny résein át. Nyöszörögve ültem fel, amikor megláttam Maggie-t magam előtt. Könnyedén rázogatta a jégkockákat a poharában. Csupasz lábát maga alá húzta, úgy ült a fotelben velem szemben.

– Jó reggel, drágám! – húzta el a száját.

– Hány óra van? – dörzsöltem meg a szemem, de azonnal éreztem, hogy a szorongás kisülései a gyomromat csiklandozzák.

– Öt körül.

– Komolyan most jöttél csak haza?

Nem akartam támadó hangot megütni, túlzottan álmos voltam a vitához. Maggie még teljes éjjeli díszben pompázott: rövid szoknyát és mélyen dekoltált topot viselt, a szemét feketével hangsúlyozta a vörös rúzsához. Biztosra vettem, hogy részeg, csak azt nem tudtam, mennyire.

– Kéne a pénzem – mondta egyszerűen.

Megdörzsöltem az arcomat, és lassan kifújtam a levegőt.

– Tudod nagyon jól, hogy tizedikén kapok fizetést.

– Nekem meg most kell pénz.

– Hát, nincs.

Láttam, hogy Maggie erősebben markolta meg a kedvenc kristálypoharát. A feleségem túlzottan szerette az előkelő dolgokat. Nagy szerencsétlenségére semmi sem lett igazán csillogó és elit az életünkben.

– Arra van pénzed, hogy elvidd a fiúkat nyaralni a hétvégén.

– Igen, pontosan erre kell a pénz. Nem voltam velük sehol egész nyáron. Jövő héten kezdődik az iskola, úgyhogy most elmegyek velük pihenni. Egyébként meg a fiúk is dolgoztak a nyáron. Ebben a házban mindenki dolgozik rajtad kívül. Lehet, hogy össze kellene szedned magad, Maggie. Ez nem fog örökké tartani, tudod nagyon jól.

Persze, hogy tudta. Minden adott pillanatban a fejéhez vágtam, hogy hamarosan lejár a kiszabott börtönbüntetésem. David születésnapja minden évben azt jelentette, hogy közelebb kerülök a szabadsághoz. Már nem is a tizennyolcadik, csak a tizenhatodik születésnapját vártam. Jövőre ilyenkor Maggie-nek már nem marad lehetősége megakadályozni, hogy elvigyem a fiúkat. A Chris és David nevére szóló számlán gyűjtöttem a szabadságunkat jelentő összeget. Itt akartam hagyni a feleségemre ezt a rohadt házat, és vihette a bankszámlámon gyűlő szerény mennyiségű pénzt is.

Hosszan kortyolt a poharából. Láttam, hogy vonásai megkeményednek, szeme elködösül. A következő lépésen gondolkodott.

– Tudod, hogy bánthatom őket, ha nem kapom meg a pénzem.

Elmosolyodtam. Hosszú évekkel ezelőtt még kikészített ezekkel a szavakkal.

– Tudom. Csodálatos, hogy ez az egyetlen eszközöd, amivel zsarolni tudsz.

– Működik, nem?

– Már nem engedik, hogy bántsd őket – sóhajtottam fel, de a hangom megremegett.

– Ja, mert akkora férfit neveltél belőlük – nevetett fel. – Várom a pénzem, mire visszajöttök a kis nyaralásból. Meg kint vár a taxis, amit ki kell fizetned.

Maggie kecses mozdulattal felkelt a fotelból, és elindult a lépcső felé, én pedig az ablakhoz rohantam. Tényleg taxi állt a házunk előtt, isten se tudja, mióta. Alsónadrágban és pólóban futottam ki, a dühös fickónak harminc dollárt kellett fizetnem, amiből a legtöbb persze a várakozás díja volt. A gyomromba mart a fájdalom a kidobott pénztől.

Tudtam, hogy játszik velem, hosszú évek óta ezt tette. Minden egyes ütés, ami a fiaimat érte, az én hibám volt. Én kaptam őket. Álmosan, de gyomorgörccsel rohantam fel az emeletre, mintha attól tartottam volna, hogy a feleségem kirángatja a fiúkat az ágyukból. Pedig tudtam, hogy erre semmi esély nincs. Miután itthon kezdtem el dolgozni, 1993 januárjától, szinte sosem bántotta őket tettlegesen. Szavakkal persze igen.

Benéztem Davidhez. A hasán feküdt egy alsónadrágban, egyik keze lelógott a földre. Mindig megnyugtatott, amikor ennyire békésen láttam aludni. Sóhajtva nyitottam be Chris szobájába, gépies, néma mozdulatokkal húztam ki az ágya alól a matracot. Úgy éreztem, képtelen vagyok lent aludni Maggie fenyegetése után. Választanom kellett a két fiú között, de tudtam, hogy David hogyan reagálna, ha reggel a szobájában találna az éjjeli beszélgetés után. Pedig az elkövetkező egy évben legszívesebben mindkét fiammal egy szobában aludtam volna. Végignyúltam a kissé állott szagú matracon, ahol már annyi éjszakát töltöttem. Amikor lehunytam a szemem, újra arra gondoltam, hogy hamarosan itt a halloween, aztán pedig a következő. És akkor szabadok leszünk.

Reggel egy pléddel a derekamon ébredtem. A falióra fél kilencet mutatott, és Chris már nem aludt a helyén. A szememet dörzsölve léptem ki a folyosóra, David ajtaja továbbra is csukva volt. Sejtettem, hogy nem fog felkelni tizenegy előtt. Ez volt az új tinédzsermódi, amit nyáron vett magára.

– Tényleg csak ötven dollárom van – hallottam meg Chris hangját a lépcső tetején –, de azt szívesen odaadom, ha kell.

– Egész nyáron dolgoztál, és összesen ötven dollárod van?

– A többit beraktam a számlámra.

– Bassza meg! – tört ki belőlem, és lerohantam a konyhába.

– Jó reggelt, édesem! – mosolygott rám Maggie a kávéja felett. – Nem kellene már korán reggel káromkodnod.

– Megbeszéltük, hogy tizedikén kapsz pénzt. – A plafonra emeltem a tekintetem. – Komolyan nem bírom tovább.

– Apa, én szívesen odaadom… – Chris kikerekedett szemmel nézett rám, még az alvós pólóját viselte, nemrég kelhetett fel.

– Nem, nem adod oda a pénzed! Egész nyáron dolgoztál annál a szar fagyisnál. Az a te pénzed. Nem azért kerested, hogy anyád whiskyt vegyen belőle. – Hozzá akartam tenni, hogy én évek óta ezt teszem. Tizenhét éve azért kerestem a pénzt, hogy Maggie whiskyt és drága ruhákat vegyen belőle. Nem bírtam volna elviselni, hogy a fiam folytassa ezt.

– Baszd meg magad! – csapta le a bögréjét Maggie a konyhapultra.

– Én adok pénzt, csak hagyjátok abba – sóhajtott fel Chris, és újra láttam az arcán a mély elkeseredést.

– Baszd meg magad a fiaddal együtt!

– Mondtam, hogy elmehetsz te is dolgozni!

Szerencsére a feleségem a kávésbögréjével együtt ütemes léptekkel dobogott fel a lépcsőn, aztán becsapta maga után a hálószobája ajtaját. Csak reménykedtem benne, hogy David nem ébredt fel erre. Némán öntöttem magamnak egy bögre kávét, és leültem a konyhaasztalhoz. Chris visszaült a palacsintája mellé.

– Te csináltad? – köszörültem meg a torkom, de újra elfogott az elkeseredés.

– Igen, van még, ha kérsz.

– Mindjárt. – Hosszú percekig csak a kávét néztem. Úgy éreztem, elfogyott az erőm.

– Apa – törte meg a csendet Chris. – Davey mondta, hogy lemondtad New Yorkot, mert én a George-tóhoz akarok menni.

– Mikor mondta? – kaptam fel a fejem.

– Tegnap éjjel, amikor hazajött. Mesélte, hogy lebasztad – mutatta az idézőjeleket.

– Csak beszéltem vele.

– Tudom. Szóval, szerintem nem kéne lemondanod New Yorkot. Davey szívesen menne, és lehet, hogy jót tenne neked, ha találkoznál a régi barátaiddal.

Chris szemébe néztem. Megnyugtatott a jelenléte, ahogy odakint csiripeltek a madarak a reggeli csendben.

– Mikor lettél te ilyen felnőtt?

Chris megvonta a vállát. Igazából a kérdés költői volt, hiszen néha már hatévesen is úgy beszélt velem, mintha ő lenne a bölcsebb. Könnyű volt így rányomnom az összes gondomat.

– Nem vagy túl jól… Tudom, hogy Davey is kikészít néha.

A könyökömre támaszkodva dörzsöltem a homlokomat. Szúrni kezdték a szememet a könnyek.

– Nem fog nekem megbocsájtani soha.

– De… meg fog. Ne vedd fel a dolgait! És menjünk el New Yorkba.

– Azok a barátaim… már nem is ismernek.

– Akkor meg végképp itt az ideje, hogy elmenjünk, nem?

Felsóhajtottam. Rettegtem a fiaimat és az életemet abba a társaságba vinni, abba a másik életbe. Ott szembesülhettem vele, milyen lehetett volna a világ, ha nem úgy alakulnak a dolgok, ahogy.

– Tudod, az nagyon más hely, mint Falls.

– Voltunk már nagyapánál, el tudom képzelni – mosolyodott el. – Majd megmondom Davidnek is, hogy viselkedjen normálisan. Szerintem jót tenne.

Bólogattam. Igaz, sejtettem, mennyire égő lesz felhívni Samet, hogy mégis elmennénk hozzájuk, miután már lemondtam az egészet, de talán igaza volt a fiamnak, és jó ötlet volt újra kiépítenem a szálakat New Yorkkal, és megerősíteni a régen elhalványult kapcsolataimat.

1977

április

James, fél óra és itt van érted a kocsi! – tört be a szobámba a bátyám.

Teljesen ledermedtem az ágyamban fekve. A félmeztelen Maggie derekát karoltam, és a benti meleg miatt még takaró sem fedett bennünket. Alsóneműben aludtunk el egymás mellett. Adam tátott szájjal bámult engem és a halkan nyöszörgő Maggie-t.

– Azonnal öltözz fel! – mondta remegő hangon, és becsapta maga mögött az ajtót.

A lehető leggyorsabban ugrottam ki az ágyból, és az ajtóhoz rohantam. Még a folyosón utolértem a bátyámat. A fejem lüktetett a másnaposságtól.

– Te teljesen meg vagy húzatva, James? Ki ez a csaj?

– Tegnap találkoztam vele. – Csak ennyit tudtam mondani, de valahol mégis büszke voltam magamra. Egy csodaszép lány mellett ébredtem, akivel tényleg felejthetetlen éjszakát töltöttem.

– Na ez az! Ha apa megtudja…

– Nem tudja meg, ha nem mondod el neki.

– Azt hittem, Rachellel akarsz összejönni. Erre… jöttment lányokkal fekszel le.

Felnyögtem. Iszonyatos hányingerem volt a piától, és tudtam, hogy egyre fogy az időm.

– Én nem akarok összejönni Rachellel. Apa akarja, hogy összejöjjek vele.

– Tök mindegy. Szedd össze magad, mert elkésünk! És tedd ki a csajt.

Sóhajtva csuktam be magam mögött a hálóm ajtaját. Maggie már az ágyban ülve mosolygott rám. Továbbra is félmeztelenül.

– Sajnos… – köszörültem meg a torkom –, el kell mennem egy hivatalos ebédszerűségre. Apám totál kiakadna, ha elkésnék.

– Nekem is mennem kell. Csak nem találom a pólómat meg a melltartómat.

– Ó… – Kapkodva kezdtem feltúrni a kupit, de valahogy sehol sem találtam a melltartót. A póló szerencsére meglett, amit Maggie hál’ istennek fel is vett, így egy kicsit kevésbé volt zavarba ejtő a helyzet.

A szívem egyre hevesebben dobogott, ahogy Adam újra kopogni kezdett az ajtón.

– James. Menni kell!

– Sajnálom – néztem Maggie-re bocsánatkérő tekintettel. – Fogalmam sincs, hol lehet.

Én továbbra is alsógatyában álltam, így pánikszerűen magamra rángattam egy kék inget meg egy öltönynadrágot.

– Kérhetek egy pulcsit? Legalább lesz egy emlékem tőled – kacsintott rám. És igaza volt: a vékony pólója olyan durván kirajzolta a mellét és a mellbimbóját, hogy úgy nem igazán mehetett az utcára.

– Persze! Megyek azonnal, Adam! – ordítottam. – Adj egy rohadt percet!

– Lent várlak.

– A bátyád? – kérdezte Maggie, miközben felvette a kapucnis felsőmet. Bájosan festett benne.

– Az. És tényleg nagyon sajnálom, hogy így el kell rohannom, de az apám kiherél, ha nem érek oda időben.

– Az pedig nagy kár lenne – mosolygott rám újra csillogó szemmel. Összeszorult a gyomrom. Hirtelen sajnálni kezdtem, hogy valószínűleg soha életemben nem látom többé.

– Lehet, hogy még találkozunk, James – mondta, és lassan megcsókolt, miközben az ajtónak préselt.

Aztán kilépett a szobámból. Még a lépcső tetejéről láttam, hogy kitárja maga előtt az ajtónkat, és onnan int nekem. Úgy sétált ki az életemből, ahogy érkezett.

Dél is elmúlt, amikor besétáltunk a Huntington Country Club nedves füvére. A nap néha előbújt a felhők mögül, a kellemesen lágy szél a tavasz ígéretét hozta magával. Lefagytam a rengeteg öltönyös ember látványától, akik úgy csevegtek a medence körül, mintha ez lenne a legforróbb nyári nap. Idegesen nyomkodtam a kék ingemet a nadrágomba. Gyerekkorom óta jártam country clubos találkozókra, ahol általában folyamatosan szidtak valamiért. James, ne mássz fel oda! James, a másik kezedben fogd a villát! James, nem veheted el azt a süteményt!

– Büdös vagy – súgta oda Adam, és lazán lesimította kifogástalan zakóját, mielőtt mosolyogva a vendégseregbe vetette volna magát. Én a tenyeremet a számhoz emelve leheltem, és megállapítottam, hogy Adamnek igaza van. Minimum ennem kellett volna valamit az előző éjszaka után, de egy rendes zuhany is rám fért volna. – Még jó, hogy a pia elnyomja a masszív szexszagodat.

Lesajnáló pillantást vetettem a bátyámra, és azt próbáltam kitalálni, hogyan juthatnék el a mellékhelyiségbe úgy, hogy ne találkozzak egy rokonommal sem. A medence bal oldalán, úgy tűnt, egérutat nyerhetek, de épp lendültem előre, amikor megmarkolták a karomat.

– James! – sugárzott felém Rachel. A fogszabályzója ugyan eltűnt, de továbbra is távol állt attól, hogy vonzónak találjam. Sötét haja inkább drótszerűnek, mint selymesnek tetszett, és az arca sem volt egyáltalán klasszikusan szépnek mondható.

– Szia, Rachel – mosolyogtam, és a hajamba túrtam, mintha azzal javíthatnék a helyzeten. Még mindig rettenetesen másnaposnak éreztem magam.

– De régen találkoztunk! – A lehető legnagyobb borzalmamra csókot nyomott az arcom két oldalára, és szinte éreztem, hogy vissza kell fognia a lélegzetét a pállott alkohol szaga miatt.

Apám ekkor lépett mellém, ő is megragadta a karomat, mintha aznap mindenki azzal lett volna elfoglalva, hogy ide-oda rángasson.

– Elnézést, Rachel, hogy máris elrabolom a fiamat, de váltanom kell vele pár szót.

– Rendben, Mr. Pennington. Úgyis szendvicsekért indultam. Később találkozunk, James – kacsintott rám Rachel, amitől még kisebbre húzódott össze a gyomrom.

– Hogy nézel ki?

– Jó reggelt, apa – fújtam ki a levegőt.

– Hogy képzeled, hogy így jössz ide?

Végignéztem magamon. Annyira nem találtam félelmetesen szélsőségesnek a dolgot: öltönynadrágot és inget viseltem, mellé egy kicsit poros fekete bőrcipőt. Persze a fejem rettenetes lehetett.

– Bűzlesz a piától – szűrte a foga között apám, miközben alig látható módon a fűre taszigált.

– Adam köpött be?

– Adam elmondta, hogy másnaposan szedett ki az ágyból, igen. Jobb is, hogy szólt, mert így egyszerűen nem állhatsz az emberek elé.

Újra megcsillant a csalódás a tekintetében, amitől hullámokban öntött el a lehangoltság. Néha úgy éreztem, születésem óta csak hibát hibára halmoztam.

– Menj be, kérj egy törölközőt, és zuhanyozz le az egyik öltözőben! És kezdj valamit a szájszaggal is! Aztán egy szót ne halljak arról a nap további részében, hogy nem érdekel a jog meg ehhez hasonlók! Csak húzd meg magad! – Apám olyan hevesen gesztikulált, hogy úgy éreztem, legszívesebben átmásznék a country club kerítésén, ami mintha egy valódi börtön szögesdrótjaként szolgált volna az életemben.

– Oké – vontam meg a vállam.

Lesütött szemmel siettem végig a medence mellett. Még egy pillanatra megláttam a bátyámat, ahogy hangosan nevet egy csapat befolyásos ember körében. Mintha nem illett volna rám a saját bőröm, valahogy nem születtem country club alapanyagnak. Ez mintha csak anyámat nem zavarta volna. Beléptem a hatalmas üvegajtón, és a recepció előtt azonnal beleütköztem Sambe, aki éppen a széles pulton könyökölt.

– Itt van az éjszaka királya! – ordította, mire kínosan körbenéztem. Magához ölelt, majd óvatosan visszatolta a szemüveget az orrnyergére. – Apám, te még mindig nagyon bűzlesz a piától!

– Tudom – suttogtam, és nyakvágó mozdulatokat tettem a kezemmel.

– Mesélned kell! Csak azért jöttem, mert képtelen voltam estig várni!

Minden szó nélkül a recepciós pulthoz mentem, egy kicsit sem éreztem magam az éjszaka királyának. Kértem egy adag törölközőt és szappant, aztán intettem Samnek, hogy kövessen. Amíg én a behúzott függöny mögött zuhanyoztam, Sam a vécén ült. Hagytam, hogy a forró víz elmossa a fejfájásomat. Sam nem tágított a közelemből, folyamatosan kérdésekkel bombázott.

– Komolyan dugtál vele? Hányszor? Láttam, hogy nagyon rád van kattanva, de arra gondoltam, hogy ekkora rohadt mázlid akkor sem lehet. Az a csaj egy bombázó!

– Kétszer – feleltem. – Aztán elaludtunk az ágyamban, és Adam ránk nyitott reggel. Ő ébresztett, aztán apám meg kiakadt, hogy hogy nézek ki, pedig fogalma sincs, mit csináltam éjszaka.

– Jaj, hagyd már! Apád se lehet ennyire vaskalapos. Csak egy éjszaka volt az egész, nem?

– Hidd el, hogy nem így gondolná.

– Figyelj, esküszöm, hogy innentől leborulok a nagyságod előtt! Te vagy az első a bandából, aki hivatalosan totálisan elveszítette a szüzességét. Lepipáltad Jont, aki állítja, hogy Carrie leszopta, amit nem hiszek el neki.

Erősen dörzsöltem a hajamba a sampont, igazából a fürdés jó ürügyként szolgált, hogy egy órányit elodázzak a country clubos időből, csak a gyomrom korgása lett egyre rosszabb. Idegesen rágcsáltam a szám belsejét, miközben leöblítettem a hajam.

– Sam. A lányok nem eshetnek teherbe, amikor… menstruálnak? – A szó szinte egzotikusan hangzott a számból. Bátyám volt, hat éve szinte csak férfiak közelében éltem.

– Honnan tudjam? Szerinted én értek a nőkhöz… – döbbenten harapta el a mondatot. – Nem volt nálad gumi?

– Nem… vagyis másodjára… – idegesen kidörzsöltem a sampont a szememből – máshogy alakult. Azt mondta, hogy megvan neki, és akkor nem lehet terhes.

– Hát, a lányok ezt csak tudják, nem?

– Remélem – nevettem fel idegesen.

– Vagy lehet, hogy még idén apa leszel – röhögött fel Sam. – És lehet, hogy sose tudod meg, mert azt se tudod, hol lakik a csaj. És a gyereked valahol egy farmon fog felnőni.

– Nagyon vicces vagy, Sam.

– De tuti szép gyereked lenne attól a csajtól.

– Még mindig nem humoros… Egyébként is ki akarok jönni a zuhany alól, úgyhogy akadj le rólam meg az éjszakámról. Most arra kell fókuszálnom, hogy apám ne gyilkoljon meg.

– Jól van! Csak akkora menőség az egész.

Egyik kézzel a csempét támasztottam, és hagytam, hogy lecsöpögjön a víz az arcomról a zuhanytálcába. Sam tovább beszélt, de igyekeztem kizárni a hangját. Én abban a pillanatban nem tartottam menőségnek az egész előző éjszakát, bár bizonyos mozzanatai összerántották a gyomromat a vágyakozástól. Hirtelen csak még bonyolultabbá vált az életem, és fogalmam sem volt, merre is tartok.

1994

augusztus

A Brooklyn Heights Social Club előtt állítottam le a motort. Két kézzel támaszkodtam a kormányra, úgy kémleltem ki az ismerős terepre. A gyomrom összeszorult az idegességtől. A városon áthaladva az érzelmek összes lehetséges skáláját átéltem. Néha a visszapillantóból Davidre néztem, aki csillogó szemmel és tátott szájjal nézte a felhőkarcolókat. Gyerekkorában is imádta a várost, én pedig nagyon ritkán hoztam el ide. Chris kérdő tekintettel pillantott rám az anyósülésről, kezében a kávéját szorongatta. Aznapra inget vett fel, amiért David hosszasan cikizte reggel.

– Szóval, itt vagyunk.

David karba tett kézzel hámozta ki a fülhallgatót a füléből.

– Ez lenne a puccos hely? – kémlelt ki az ablakon a szürke utcára. A Brooklyn Heights Social Club kívülről tényleg nem volt olyan lenyűgöző.

– Belülről, a parkból látszik a Brooklyn-híd és Manhattan.

– Menő – mosolyodott el David, ami engem is mosolyra késztetett. Egyre nehezebben sikerült lenyűgöznöm.

– Szóval, mielőtt bemennénk… – köszörültem meg a torkom, és Davidhez fordultam. – El sem hiszem, hogy ezt mondom… Nincs cigizés, ivás, káromkodás. Próbáljunk meg úgy tenni, mintha normális család lennénk.

– De nem vagyunk azok – mondta maga elé Chris.

– Nem.

– Egy sört se ihatok meg? – próbálkozott David.

Chrisre pillantottam, de visszafogtam magam, mert tudtam, hogy David utálja, ha cinkos pillantásokat váltok a bátyjával.

– Ezekben a társadalmi körökben nem igazán elfogadott, ha egy tizennégy éves iszik. Otthon megbeszéltük, hogy akkor jövünk el, ha össze tudod szedni magad.

– Oké – nyomta meg a szót David.

A Brooklyn Heights Social Club úgy telepedett rám, mintha hirtelen tizennyolc évvel ezelőttre utaztam volna az időben. Puccos ebédre hívott meg minket Sam, ahová már elígérkezett a többi ismerősével. A bárpult felett csillogtak a poharak, az asztalokat a dizájner asztaldíszekhez tökéletesen illően terítették meg. Sam egy pillanatra sem bánta, hogy újra felhívtam, és mégis igent mondtam a meghívására.

Amikor megláttam őt, egy pillanatra nem akartam hinni a szememnek. Körülbelül tíz éve nem találkoztam vele, és ez az idő szemmel láthatóan nyomot hagyott rajta, és nem a rossz értelemben. Levedlette magáról huszonéves kori túlsúlyát. Olyan férfinek tűnt, aki a felsőosztálybeli New York-iak közé sorolhatja magát, és minden reggel kocogni jár. Sam tekintete még jobban elkerekedett a döbbenettől, ahogy mellénk lépett. Valószínűleg a meglepetése nem is nekem szólt, hanem a két fiamnak, akik mellettem álltak. Mind a ketten akkorák voltak, mint én.

– Te jó ég, James! – fogta meg a kezemet Sam, és szorosan magához ölelt. – Nem mondhatod, hogy ez David és Chris…

Kicsit hátrébb lépett, és az állát dörzsölgetve nézegette a fiúkat. Szerencsére nem rontotta el, és Davidhez lépett a kezét nyújtva.

– Te vagy David, te pedig Chris – mosolygott rájuk, ahogy a másik fiammal is kezet rázott. Fura érzés volt, hogy a fiaim már akkorák, hogy kezet fogjanak. Ráadásul pont a gyerekkori legjobb barátommal. – Basszus, James, te aztán már túl vagy a nehezén! Üljetek le nyugodtan! Mindjárt hozunk valamit a bárból.

Chris odaterelte az asztalhoz az öccsét. Szinte láttam rajtuk, ahogy összehúzzák magukat. David is hallgatásba temetkezett. Nem jártunk ilyen helyekre, szinte csak gyorséttermeket látogattunk.

– Basszus, most komolyan ledöbbentem. Ennyire öregek vagyunk?

Sam a bárpult felé ment. Belepillantottam a pult mögötti tükörbe. Harminchét éves arcom nézett vissza rám. Abban a percben úgy éreztem, rám telepszik az évek súlya.

– Hol vannak a többiek? – kérdeztem, ahogy a fiaim felé biccentettem, akik csendben beszélgettek az asztalnál.

– A családom nemsokára jön, csak kicsit lemaradtak. Meg a testvéremék is. Istenem, James, tényleg lehetséges, hogy tíz éve nem találkoztunk?

Magamban számolgattam, lehet, hogy több is volt, mint tíz év.

– Tizenhárom – mosolyodtam el, ahogy eszembe jutott az a nap, amikor örökre szakítottam New Yorkkal.

– Rendelj valami erőset ennek a tiszteletére, úgyis nálunk maradtok ma.

Kiszáradt a torkom. Nem voltam benne biztos, hogy bírni fogom. Úgy gondoltam, hogy este mégis vissza kellene szöknöm Glens Fallsba, a személyes poklomba.

– Nem akarunk nagyon zavarni.

– Nem zavarsz, végre beszélgetni akarok veled. Eltűntél. Tudod, hogy mindig te voltál a legjobb haverom.

Gombóc gyűlt a torkomba, whiskyt rendeltem a pultostól, a fiúknak meg két kólát. Reméltem, hogy az erős alkohol feloldja a rettegést. Mindent itthagytam, amikor tizenhárom éve szakítottam a New York-i életemmel, többek között a barátaimmal is. Képtelen voltam összeegyeztetni ezt a szélsőségesen eltérő két világot. Sam felém fordult, ahogy összekoccintottuk a poharunkat. Megrázta a fejét. A bárpult éles fényében a szeme jobban csillogott, arca olyan fiatalosnak hatott, hogy szinte láttam mögötte a régen letűnt kisfiút, akit hétéves korom óta ismertem.

– Annyira örülök, hogy itt vagy!

Én nem tudtam, hogy örülök-e, nem tudtam, milyen sebeket szakítok fel magamban. Még több mint egy év volt hátra a börtönbüntetésemből, lehet, hogy túl hamar engedélyeztem magamnak eltávot, hogy bepillantsak a legjobb haverom életébe, aki csak húsz nappal volt idősebb nálam. Sam tovább beszélt, pedig észlelhette a feszengésemet.

– Irtó helyesek. Mármint te meg Adam is mindig nagyon helyes fiúk voltatok, de basszus… biztos az anyjuk miatt is, nem?

Maggie említésétől még nagyobb görcs állt a gyomromba.

– Igen, az anyjuk nagyon szép…

– Lesznek még gondjaid…

– David a nehezebb eset – mosolyodtam el. – És a te gyerekeid hogy vannak? – váltottam témát. Többet kellett innom, hogy feloldódjanak a gátlásaim.

– Jaj, iszonyatosan. Mármint három- és ötévesek, és komolyan egy perc nyugta sincs az embernek. Nem fognak túlzottan jól szórakozni a fiaid, mert az öcsémnek meg egyéves babája van.

– Ellesznek… – néztem újra rájuk. David éppen mutogatott Chrisnek valamit a falon, arról beszélgettek. Ebben az egyetlen dologban úgy éreztem, valamit jól csináltam. Jó testvérek voltak mindig, és tudtam, hogy azok is maradnak. Bár ezt sem teljesen magamnak köszönhettem.

– Szóval, én nem tudom, hogy élted túl, amikor kicsik voltak… A feleségem sokszor kiborul, fél éve megszabadultunk a dadustól, de most újra azon gondolkozunk, hogy kellene segítség.