A grófhoz vezető

ALL ROADS LEAD TO EARLS

NEM MEGFELELŐ UDVARLÓK

NOVELLA NÉGY

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

Prológus

Fejezet 1

Fejezet 2

Fejezet 3

Fejezet 4

Fejezet 5

Fejezet 6

Fejezet 7

Fejezet 8

Fejezet 9

Fejezet 10

Szerzői megjegyzések

Ebony Oatenről

Szerzői jog

A grófhoz vezető

Eredeti cím: All Roads Lead to Earls

Szerző: Ebony Oaten

Copyright © 2026 Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Szerzői jog

Szerzői jog © 2026 Ebony Oaten

Minden jog fenntartva.

A könyv semmilyen része nem sokszorosítható semmilyen formában, sem elektronikus, sem mechanikus úton, beleértve az információtároló és -visszakereső rendszereket is, a szerző írásos engedélye nélkül, kivéve rövid idézetek felhasználását könyvkritikában.

A grófhoz vezető

Egy vagyon nélküli társnő. Egy kőhöz kötött gróf. És egy szerelemgyártó özvegyasszony, aki pontosan látja, amit ők ketten túl félénkek, hogy beismerjenek.

Hannah Jones mestere az átlátszóvá válásnak. Mint a Rosstrevor Ház előkelő termeiben alkalmazott társalkodónő, jól ismeri a helyét — mosolyog a vacsorákon, tölti ki a társasági űrt, és soha nem engedi meg magának, hogy azt kívánja, ami nem lehet az övé. Huszonnégy évesen beletörődött, hogy öreglány lesz. Vagy legalábbis ezt mondogatja magának, miközben napi szinten szemtanúja annak az őrjítő, szenvedélyes szerelemnek, amiről úgy érzi, örökre elkerüli majd.

Aztán egy összetört hintó és egy veszélyes walesi út Patrick Belconnent, Tullamore grófját hozza az ajtajához — sötét szemű, elbűvölően szexi, és egyszerűen túl nagy érdeklődést tanúsít egy nő iránt, akinek sem pénze, sem oka nincs arra, hogy felkeltse egy gróf figyelmét. Minden lopott pillantás, minden véletlen összeütközés, minden melegség, amit egyáltalán nem szabadna éreznie, emlékezteti Hannah-t arra a hatalmas szakadékra, ami kettejük világát elválasztja. Ismeri a szabályokat. Ő maga segített megalkotni őket. És mégis, ő mindig megtalálja.

Amikor egy intrikákat szőő özvegyasszony irányítja minden ülésrendet, a ház tele van reménykedő, férjhez menendő lányokkal, és saját makacs szíve is ellenkezik — képes lesz-e megvédeni magát attól a férfitól, aki láthatóan elszántan akarja megtörni minden jó modort, mielőtt sokkal többet veszít, mint csak a lélekjelenlétét?

Prológus

Bangor, North Wales

1817. szeptember

> A Bizottság vizsgálatát a Londonból Holyheadbe vezető út állapotára korlátozta, és a mostani ülésszak előrehaladott volta, valamint az Észak-Walesen áthaladó szakasz sürgős kijavításának és fejlesztésének szüksége miatt arról külön jelentést tett közzé.

> Az út e teljes szakasza a lehető legrosszabb állapotban van; rendkívül keskeny (egyes helyeken alig elég széles ahhoz, hogy két kocsi elférjen egymás mellett); és »szükségtelenül sok dombon vezetik át, amelyek emelkedői és lejtői gyakran tizennégy lábnyi hosszon egy lábnyi szintkülönbséget tesznek ki, sőt olykor egy a tízhez, egy a nyolchoz, sőt egy a héthez arányban is.«

> Emellett számos szakasza igen veszedelmes az utazókra nézve; mert ott, ahol a legkeskenyebb, a legmeredekebb, és ahol az éles kanyarok a leginkább megszakítják, több száz láb mély szakadékok peremén halad, s a kocsikat semmi egyéb nem védi, mint laza kövekből rakott kis falak vagy igen alacsony és keskeny földsáncok.

> Fulton úr becslése szerint, akit Őfelsége Kincstárának lordbiztosai nemrég e út felmérésével bíztak meg, a kijavításhoz szükséges összeg — anélkül, hogy a jelenlegi útvonaltól eltérve bármiféle javítást végeznének, vagy bármely dombot lefaragnának — 46 540 font 18 shilling és 7 penny; ez pedig a lehető legékesebben mutatja, milyen siralmas az út jelenlegi állapota.

Hannah Jones, Caernarfonshire őrgrófnéjának társalkodónője, legszívesebben elájult volna attól a roppant összegtől, amelyet úrnője az imént hangosan felolvasott a Rosstrevor House reggelizőszalonjában.

A negyvenhatezer font még éppen csak felfoghatónak tűnt, a többitől azonban nyomban elködösült az elméje. A teájáért nyúlt, és belekortyolt, hátha attól valahogy értelmet nyer az egész dolog.

Kitűnő tea volt, de nem segített.

Amelia Rosstrevor, Caernarfonshire őrgrófnéja — és Hannah nagyra becsült munkaadója — letette az asztalra a jelentést, amelyet az imént olvasott fel. Aztán ő is a teáscsészéjéért nyúlt.

Sokan pórul jártak már azon a rettenetes úton. Siralmas állapotban volt, és valóban javításra szorult. De ez az ár? Nem vinné csődbe a kormányt?

Az őrgrófné a férjéhez fordult, aki vele szemben ült az asztalnál, és megismételte a részleteket: „Negyvenhatezer-ötszáznegyven font, tizennyolc shilling és hét penny.”

Caernarfonshire őrgrófja halkan füttyentett az összeg hallatán. A szája szegletében hamarosan pajkos mosoly jelent meg.

„Ugyan honnét fogják előteremteni azt a tizennyolc shillinget és hét pennyt?”

Amelia derűsen megrázta a fejét, majd egy szelet pirítósért nyúlt.

Hannah rajongott úrnőjéért és annak férjéért, akik gyengédek voltak egymással, és gondoskodóak a szolgálatukban állókkal. Tekintve, milyen alacsony sorból indult az életben, Hannah kivételesen sokra vitte azzal, hogy társalkodónő lehetett.

Az idejét kellemes beszélgetéssel és varrással töltötte, amikor őnagysága igényelte a társaságát. Amikor pedig nem volt rá szükség — őnagysága olyannyira szerelmes volt a férjébe, hogy meglehetősen ritkán igényelte más társaságát —, Hannah szabadon ellátogathatott a birtokon élő Alwyn házaspárhoz és bámulatos szpringbokpárjukhoz. Az Alwynék ritka állatai és négylábú kicsinyeik állandó látogatósereget vonzottak messze földről is.

Most majd kijavítják az utat, és hidat is építenek a Menai-szoros fölé. A vidék hamarosan csak úgy nyüzsög majd az emberektől.

Mindent egybevetve idilli életet élt. Ám az, hogy folyton mélységesen szerelmes emberek vették körül — még az állatok is újabb borjút, csikót, vagy bárminek is hívták náluk, hoztak a világra —, csak annál fájóbbá tette a pártában maradását.

Hannah huszonnégy évesen nem tudott szabadulni attól az irigységtől, hogy talán elszalasztotta az esélyét valami hasonlóra.

Az őrgrófné kijelentette: „Ha az út jobb állapotba kerül, alighanem még több látogatónk lesz.” Az anyósához fordult, aki szintén az asztalnál ült, és a kis Rhodrival, az őrgrófság örökösével játszadozott. „Mary lady, úgy sejtem, ez a hír különösen felvillanyozza önt?”

Mary ladyt, az özvegy őrgrófnét, túlságosan lefoglalta, hogy az unokájának gügyögjön, semhogy figyelmet szenteljen nekik.

Újabb nyilallás hasított Hannah szívébe. Szigorúan emlékeztette magát, hogy az élet sokkal rosszabbul is alakulhatott volna számára, és nem volna szabad természetesnek vennie a mostani helyzetét.

És mégis, a sóvárgás makacsul benne maradt, különösen, amikor ugyanabban a szobában volt a kis Rhodrival. A gyermek valóságos angyal volt, csupa mosoly és kacagás.

Az özvegy őrgrófné ezután belemártotta a vékony pirítóst a lágytojásába, és a pufók kisbaba felé tartotta, hogy megkóstolja. A kisfiú szeme elkerekedett, ahogy a nyelve hozzáért az élénksárga tojássárgájához. A legtöbbje Rhodri állán kötött ki, de valamennyi jó helyre is jutott.

Caernarfonshire őrgrófnéja megkérdezte a férjét: „Mit gondol, hamarosan nekilátnak az útépítésnek?”

- Muszáj lesz - felelte az őrgróf. „Máskülönben hogyan is jutna el bárki Dublinból Londonba egy darabban?”

Mary lady folytatta a gügyögést, és a kis örökös segítségével maga is bekapcsolódott a társalgásba. „És egy nagy hidat is építenek egészen a Menai-szoros fölé! A kertből is látni fogjuk!”

Az őrgróf felnevetett.

„Nem hiszem, hogy ennyire nagy lesz, anyám. Bár nagyon kíváncsi vagyok, mivel áll elő Telford.”

- Kétségkívül pompás lesz, ha már az odavezető út negyvenhatezer fontba kerül - felelte az özvegy őrgrófné. Aztán egy oktávval magasabbra emelte a hangját, és megismételte az összeget a kis Rhodrinak. „Tudtad, hogy a számok ilyen magasra is felmennek? Persze hogy tudtad, hiszen olyan okos vagy! Még egy kis tojást?”

Az egyik inas behozott egy levéltálcát. Letette a tálcát az asztalra, a ház ura mellé.

Miután a szolga kiment a szobából, David áttolta a levéltálcát Ameliához, aki átválogatta a küldeményeket. Hamarosan két levelet félretett magának és a férjének, hatot pedig az özvegy őrgrófné számára.

„A vállalkozása igazán szépen halad, Mary lady” — jegyezte meg Amelia.

Hannah teljes szívből helyeselte a vállalkozást, ahogy nevezték. időnként jóval több volt a férfi, mint a nő, és ilyenkor ő meg a személyzet néhány tagja is csatlakozhatott, hogy úgymond kitöltsék a létszámot.

- Ön találta ki - mondta Mary lady jelentőségteljes pillantással. „Bármikor örömmel venném a segítségét, ha úgy érezné, ismét be akar kapcsolódni.”

- Jelenleg inkább élvezem a tétlenséget - vallotta be Amelia.

- Úgy is van rendjén - mondta Mary lady, miközben felállt a kis Rhodrival, és a gyermeket átadta az apjának. – Ha már most ilyen elfoglalt vagyok – folytatta, miközben felvette a levélkötegét –, képzeljék csak el, milyen lesz az élet, ha az útépítés igazán megkezdődik!

Egyáltalán nem panaszkodott. Hannah a mosolyából és a szemében csillanó fényből pontosan látta, hogy már most a legcsodálatosabb házasságközvetítő kalandokat tervezi, amelyek valaha is végbemehetnek Észak-Walesnek ezen a csendes kis szegletén.

Ki tudja? Talán egy nap Hannah is azon kapja majd magát, hogy összehozták egy gondoskodó mesteremberrel, vagy akár egy mérnökkel!

Fejezet 1

1817. november

A honvágy lassan kiszívta az erőt Patrick Belconnenből, Tullamore grófjából, miközben kocsisa Észak-Wales döbbenetesen rossz útjain irányította a fogatot.

Minden zökkenés egyre nagyobbnak érződött, ahogy mérföldről mérföldre romlott az út. Maga a táj gyönyörű volt, éles ellentétben az utak siralmas állapotával. Egy ponton a föld meredeken szakadt alá. Patrick behúzta a függönyt, és erősen a másik oldal felé dőlt, közben még buzgóbban imádkozva, hogy élve bevehessék a kanyart.

A hintó egyik oldalán minden kátyúra jutott egy döccenés a másikon. Mire valamiféle ritmus kezdett kialakulni, azt újabb nyomvályúk és gyors rázkódások törték meg. Kész csoda lesz, ha nem úgy ér Bangorba, mint egy összegyűrt rongy.

Bangor volt a következő állomása, de utána még egy veszedelmes hajóút várt rájuk a Menai-szoroson át, majd egy egész napi utazás, mire Anglesey szigetének túloldalán elérik Holyheadet. Onnan gőzös postahajóval mennek tovább Dublinba. Dublinból levelet küld majd a családjának — a hintó megrázkódott, ahogy a bal kerék beleesett egy vályúba —, és ha rámosolyog a szerencse, másnap már otthon is lehet.

Reccs.

Ez nem hangzott biztatóan.

John, a kocsis lassított. Ilyen tempóban örülhetnek, ha egyáltalán eljutnak Bangorba. A nappalok olyan rövidek voltak, a nap pedig már mélyen lebukott; bizonyára majdnem négy óra lehetett.

A kocsi megállt, aztán a faanyag baljósan recsegett, ahogy a kocsis leszállt. Patrick ezúttal már komolyan az épségéért kezdett imádkozni. Megint felnyikordult valami, és meg mert volna esküdni rá, hogy a kocsis éppen kifogja a lovakat. Nem sokkal később kopogás hallatszott az ajtón, mire kinyitotta.

A kocsis ott állt, felé nyújtott kézzel, arca fehér volt, mint a fal. „Azonnal fogja meg a kezemet, uram. A hintó mindjárt összeomlik.”

Patrick szót fogadott, és megragadta a kezét, miközben süvítő hang hasított a fülébe.