Sophie Mackintosh

Átkozott
kenyér

FORDÍTOTTA
N. KISS ZSUZSA

Sophie Mackintosh

Átkozott
kenyér

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Sophie Mackintosh: Cursed Bread

Cursed Bread © Sophie Mackintosh, 2023

© Athenaeum Kiadó, 2023

Hungarian translation © N. Kiss Zsuzsa, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 380 3

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Edwardnak

„Semmi sem múlik el igazából. Minden valaha megtörtént hátrahagyta pici sebét.”

Sarah Manguso

Amikor visszagondolok a megismerkedésemre Violettel, zavarba jövök. Átvilágítom az emlékeket – valóban így történt? És ha valóban, miért ne meséljem másképpen? Nagystílűbben? Miért ne színlelnék akár saját magamnak is? Nem maradt tanú, nincs már, aki leleplezzen. Mondhatnám, hogy belépett, a két kezébe fogta a kezem, a szemembe nézett, és azt mondta, mindig is vágyott egy barátnőre, egy igazi barátnőre, és látja, hogy mi ketten egyformák vagyunk, bordáink közében ikerszívek tombolnak. Ő átlát a szigorú blúzomon. Mondhatnám, hogy az egész városból én kellettem neki, húzta a járdák napszítta kövén az éhség, az ösztön oda, ahol én őrá vártam mindig is.

Mondhatnék ezer dolgot, de talán mégiscsak az igazmondás a legjobb most már. Dehogy éreztem én, hogy felém tart azon a fagyos, kora tavaszi reggelen, észre sem vettem, hogy benyit a pékségbe. Sötét haja kibontva folyt alá a keményített, csipkés gallérú fehér blúzára. Beállt a többi vevő után a sorba, a mögöttem felhalmozott kenyereket úgy vette egyenként szemügyre, mint aki súlyos döntésre szánja el magát. A boltban a többi nő ráköszönt. Isten hozta. Már vártuk. Ő elmosolyodott ezen, én alig bírtam ki, hogy ne simítsam meg a kezét az általa végül kiválasztott kenyér átadásakor, de szót nemigen bírtam váltani vele, féltem tőle. Köszönöm, mondta, és kiment, a kirakatüvegen át láttam, hogy megáll, és egy pillanatra kibontja a zacskót, mintha mindjárt nekiesne a kenyérnek, kutya módjára. De nem tette. Visszacsukta a zacskót, és elment. Hosszan bámultam utána, mígnem a következő vevő, tudom is én, kicsoda, rám szólt, vitte volna már a reggelijüket. Kísértetet láttál, he? – viccelődtek, és csettintgettek az ujjukkal.

Amikor aztán hazamentem, alva találtam a férjemet az ágyunkon. Úgy aludt, mint egy csecsemő, eszméletlenül, karját szétvetve. Végighúztam a kezem a teste fölött, épp csak hozzá nem értem, végig a kifordult karokon, végig a lába szárán, a tenyeremet végül finoman a mellkasára helyeztem. Ruhástul feküdt ott. Felmásztam az ágyra, és fölé gömbölyödtem. Megváltozott a levegővétele, de nem volt hajlandó mutatni, hogy éber. Kérlek, esedeztem. A nyaka hajlatába nyomtam az arcom. Megizzadt. Betapasztottam volna a száját, hogy végre felhagyjon a tettetéssel, de tudtam, inkább megfullad, mintsem elismerje. Nem nyitotta ki a szemét. Megpaskoltam a karját, az orcáját, leheletnyit csupán, aztán kevésbé leheletnyit, utóbb a legkevésbé sem leheletnyit.

Már bevallhatom, ekkortájt néha féltékenykedtem a tésztára a férjem keze között, amelyet könyékig elmerülve oly gyöngéden, oly fáradhatatlanul dolgozott meg. Már bevallhatom, hogy a kenyere valóban príma volt. Gyönyörűség megtörni azon forrón a kemencéből, amint ontja a gőzt, mardosni kezd az étvágy, ám abban a tudatban, hogy mindjárt ki is elégül, merthogy bámulatos ez az újbóli béke és bőség, és meglehet, talán soha többé nem kell már ténylegesen éheznünk. A férjem folyton azon volt, hogy még tökéletesebbet csináljon. Rámondhatták, hogy ez az élethivatása. Netán nem teljes komolysággal mondhatták, de a férjem halálosan komolyan vette. Féltékeny voltam a céltudatosságára is, a lankadatlan hévre az egy hibátlan cipó érdekében. Na, de mi van, ha az a cipó tökéletesebb már nem lehet? Na, mi? Edd, és töltsön be! Edd, és változz át! Edd, és minden marad a régiben! Szinte észrevétlenül módosul a vágyunk, a kielégülésünk mércéje. Na, még egy falatot!

Az első találkozást követően Violet ott kísértett a gondolataimban. Elhinné-e bárki, ha azt mondom, már akkor bensőségesen éreztem iránta? Elhinné-e bárki, hogy a lelkem mélyén már akkor tudtam, ki lesz ő nekem? Már ott volt az egész az általam külön neki félretett lisztspirálos kenyerekben. Az esténként a szekrényajtómra kiakasztott, sötét árnyként függő másnapi ruháimban. A tőle vagy másoktól felszedett hírfoszlányokban. Ha ő bejött a boltba, a matrónák árgus figyelme kísérte rövid lélegzetű társalgási próbálkozásaimat, torlódó szavaimat. Mulattatni akartam, produkáltam magam. Korábban egy ideig ugyanabban a nagyvárosban éltünk, ő is, én is. Talán elmentünk egymás mellett az utcán. Lassú délutánokon elképzeltem az utazását hozzánk, a város felől: csillogó, zöld gépkocsi félreáll, hogy ő megnézhesse a mezei virágokat. Hordani kezdtem a sok év előtt abban a bizonyos nagyvárosban vásárolt brossomat – mellkasomra tűztem, jeladásnak. De amikor ránézett, ízléstelennek, divatjamúltnak láttam, ő keskeny szájjal mosolygott rám, én pedig dührohamomban kivágtam a kukába a brosst egyszer záróra után, leroskadtam a pult mögött, és sírtam. Mi okod sírni? – kérdezte a férjem, amikor hazaértem aznap este. Kitöltött nekem egy pohár tejet. Nagyon jó életünk van, mondta nekem, miközben vastag szelet kenyeret kanyarított magának, hogy sajttal egye, és igazat szólt.

Mindennap vártam Violet jöttét, nem tudva, miért, nem tudva, mihez kezdek, ha jön. Egyszer aztán, az érkezése után pár héttel, bár sokkal hosszabb időnek érződött, reggel a zsebéből kivett egy cédulát, és odatolta a pulton. Férfikézírás, kék tintával. Összejövetelt tartunk, mondta, hogy megismerkedjünk itt mindenkivel. Eljönnének? Áldását adta rám a mosolyával. Éreztem, hogy a szám önkéntelenül nyílik válaszra. Ragacsos, morzsás kezemre meredtem. Ott leszünk, mondtam.

Az ügyvivőt először a tónál láttam. Tavacska inkább, fák karéjában, a várostól kicsit kijjebb. Facsoport övezte mélyedés, a fűben koptatott ösvény alig szélesebb egy éjszakai rókacsapásnál. Virradatkor szoktam kijárni oda úszni, hogy elkerüljem a napközben iszapot dobáló rémes kölyköket. Kész koboldok, akik akármikor a víz alá nyomhatnak, hogy ott fulladjak. Kora reggel észrevétlenül lophattam ki a testem a világból a sártól selymes, hideg vízbe, ezt a különben ócska rongy, kötény, parfüm rétegeibe takart testet. Csakhogy aznap mozgást láttam, és megálltam a fű közt, a még felöltözött testemmel egy fához simultam. Egy anyaszült meztelen férfi. Láttam mögötte a földön a gondosan összehajtott ruháit. Ő nem vett észre engem. Felvonta a vállát egészen a füléig, aztán ellazította, a karját előrenyújtotta. Foga volt az időnek. Talán bátorságot gyűjt, gondoltam.

Begyalogolt a hűvös vízbe, már derékig ért neki, akkor föltartotta a kezét, és alámerült. Míg ki nem bukkant újra, levegőt sem vettem. Mit nem adnék azért, ha visszakozhatnék, hogy újból először lássam a testét. A zöld lombtól elütő, sokkolóan sápadt, idegen húst, a fejére tapadó ázott hajat. A parton állva fenyegető jelenség volt azon meztelenül is, de a víz valamit kimosott belőle. Lágy lett, megfényesedett. Hosszan, lankatagon szelte a vizet, én visszagondoltam az általam megismert testekre, hogyan passzoltak vagy nem passzoltak össze az enyémmel, a bőrre és a bőrön a leheletre, és feküdtem a fűben a rovarok szárnyrezegtetésével a fülemben, hogy meg ne lásson. Feküdtem, amíg el nem csöndesedett a víz, amíg nem lehettem tökéletesen biztos abban, hogy elment.

Drága Violet!

Eltelt egy év, itt a gyógyhelyen, a tengernél. Koros özvegyek és fáradt anyák ejtőznek nyugágyaikban a parton vagy korzóznak a sétányon; a házak fehér vakolata felhólyagzik a sótól. Önszántadból sose jönnél ilyen helyre, és talán ezért érzem biztonságosnak. Az ablaküveget verő eső éve, meg a sarokban a platnié, néha fontolgatom, hogy rátenyerelek, de legfeljebb egy hajtincset dobok rá, és nézem, ahogyan pöndörödik és füstöl. Járkálok fel-alá a betonon a tengernél, számolom a sirályok által szétzúzott rákokat, vigasztal, hogy milyen borzalmasan csillapítják a madarak az éhségüket – néhanap direkt ihletet kapok tőlük.

A rendőrök elüldögélnek a szobámban, kávét adok nekik a tulajdonomat képező két csészében. Folyton nyúznak, hogy számoljak be a történtekről. Elszórakozhatnék, mondhatnék nekik minden alkalommal valami mást, de inkább nem mondok semmit, mert igazából nincs is mit, mert azt akarom, hogy békén hagyjanak. Ügyelek arra, hogy ne lássák a kézremegésemet. A kezemen meglátszik. Papírvékony, szürke rajta a bőr. Nem mintha sok mindennel nyűném mostanság, de a bőr emlékszik, a test megtart magában mindent, a csont továbbra is karommá meredhet. Az egyik rendőrre úgy tekintek, hogy ő a jóindulatú; tudom, sajnál. Kimondja a nevem, aztán megint kimondja – Elodie –, erre a kevésbé jóindulatú rendőr úgy teszi le a csészét, hogy csörren az aljon. Bocsánat, bocsánat, mondom nekik. Hogyne, figyelek, mondom nekik, ámbár ez hazugság. Én igazából az ablakhoz verődő homokot meg esőt nézem, meg a boldog családok könnyed futását a biztonságba a fegyverként szegezett csíkos ernyőik alatt. A rendőrök gyorsan kiisszák a kávéjukat, és mennek. Nem mondok én ezeknek semmit, mert csupán annyi igazságot mondhatnék, hogy néha vált minden, és fejtetőre áll a világ.

Hát így vagyok itt: vezekelek. Áttolom az ezüstérméimet a kávéház pultján, megstoppolom a harisnyáimat, és estére a szemem duzzadt, apró gyöngy. Magában beszélő nő vagyok valami szobában, néma nő a rendőrőrsön, levegőnek nézett nő a bárban. Folyton hozzád beszélő nő, visszatáplálnám beléd a szavakat, mert te annyit adtál nekem, toltad le őket a torkomon, hogy fuldokoltam az élvezettől, és a szavak szétterjedtek a véremben, és kigyúltam. Azt hiszem, egy másik életben beteges hazudozó lehettem volna, profi hazudozó. Lenyűgözhettem volna a közönségemet, bemesélhettem, kidumálhattam volna a dolgokat ahelyett, hogy csak hallgatok, nézek, rágódom, amíg istenigazából meg nem őrjítem magam. Hiszen mindig is úgy képzeltelek el kettőtöket, mint egy történet szereplőit.

A mi nőkoszorúnk hetente egyszer járt össze a mosóházban, kedden cipeltük oda zsákszám a mosnivalót. Bármi történt is a városban, megvolt a mindennapi kenyér, én osztottam, és megvolt a heti nőtalálkozó a víznél, arcunkon a fényjáték, mert ennünk mindig kellett, és a ruháink koszolódtak a tisztes munkában, ahogyan életünk percegett. Néha, nem túl gyakran, azon kaptam magam, hogy torkomat a pánik forró zsinege szorítja el a napok elkerülhetetlenségétől, amíg néztem, ahogyan ezek a nők, a barátnőim kezüket jártatják a nehéz, vizes göngyölegekben. Madame G., Madame A., a fűszeres felesége, Madame F. és a lánya, Josette, és a polgármesterné. Letérdepeltünk szokott helyünkre a meleg kövön a csillogó víz négyszöge körül, és folyamatosan habosítottunk. Borostyán futotta be az esővédő tetőt tartó oszlopokat, abban az évben amúgy nagy aszály volt. Szerettem hallgatni a ficakokban fészkelő, a repedt, vörös cserepek alatti hézagokban megbújó madarakat.

Akkor, kedden lestem, vajon Violet is csatlakozik-e hozzánk. Hát dehogy, ámbár én tudtam, hogy a polgármesterné hívta. Helyette a rátermettebb, az ősöreg, rosszindulatú Madame G. mosott Violetre. Kirázta a zsákot. Ezt nézzétek! – dörögte diadalmasan, mint aki kincset ásott ki a földből, kék fejkendője alól kibukott az ősz haj. Otthagytuk a holminkat, köré gyűltünk, ő meg sorra tartott elénk minden darabot. Kézről kézre adtuk. Selymes anyagú kék blúz. Halványsárga batisztruha. Bugyik, szalagosak, fekete, barackszín, fehér, némelyik vérfoltos, de nem undorodtunk. Megtapogattuk a csipkeszegélyeket, az azsúrozást, a hálóingen elöl végig a gyöngyház gombokat. Milyen vézna! – jegyezte meg kritikusan Madame F. a fénybe tartva egy újabb ruhát, harsány rózsaszínt, amilyet nekem eszembe nem jutna felvenni. A lánya elvette tőle, és gyöngéden simogatta meg az anyagát.

A fűszeres felesége gyereket akart. Elmondta, figyelik a hold állását, meg hogy az anyósa milyen gyógyfüvekből forráz neki főzetet, mialatt öblítettünk, facsartunk. Belsőségeket kell ennie, hogy fiút foganjon, engednie mindenkor, akkor is, ha a fűszeres be van rúgva, ha szidja is, mint a bokrot a bajaikért. Kötelező neki a nyugalom és a babona, a fogékonyság a világra és összes csodáira. Imádkozom a Madonnához, mondta jámborul. Próbálkozz inkább olyannál, aki nem szűz, mondta erre sötéten Madame A., és nevettünk mind, kivéve a fűszeresnét. De még az ő keserve sem vonhatta el sokáig a többieket Violettől. Hallgattam, miket terjesztenek róla, szemem le nem véve az ázott, súlyos saját gönceimről.

Kosárszám hozatja az élelmiszert a városból.

Tejben meg rózsasziromban fürdik.

Kinn ül a balkonon egész éjjel, nem alszik.

Az ügyvivő bolondokházából mentette ki.

Orfeumban volt dizőz.

Kurva volt.

Elhívott magukhoz egy összejövetelre, jelentette be a fűszeresné szinte bűntudatosan.

Engem is, mondtam.

Madame G. nagy nehézkesen leguggolt a vízhez. Beszámoltok nekünk mindenről, amit megtudtok! – mondta. Elvárjuk tőletek, fruskák. Ráérős, kecses indulattal csapott egy fehér lepedőt a víz színére, aztán hagyta ázni. A fűszeresné rám mosolygott. Mindig is egy leszek közülük, akinek van szeme, el nem vitathatja. Számban az éles fogakkal, ívelt, hosszú nyakammal, erős szálú, szigorúan négyhetente a mosdó lefolyójába öblített égető ammóniával szőkített hajammal. Lúdtalpam volt. Széles csípőm. A keservit, átigazoltam egészen. Fennhangon ki sem kellett mondanom; a nők anélkül is bólogattak. Ennyit felfogtak, ha többet nem is.

Amikor először léptem át Violet küszöbét, üvegszilánkos, szúró érzés hasított felül a hasüregembe. Ez a ház az év nagy részében lakatlanul állt egy mellékutca végében eldugva, most meg tele volt hűvös-édes kelyhű liliommal, írisszel és gyertyával tucatszám. Violet egész napja rámehetett a rendezkedésre. Ide-oda cikázott a tekintetem, hogy mindent befogadjon. A virágok, az aggályosan felvikszelt padlódeszkák ellenére is érezni véltem alóluk a dohszagot, még az orrfacsaró egérszagot is, és örültem ennek. Megláttam a fűszeresnét meg a polgármesternét, és a férjeiket a szoba túlvégén, tudtam, kiöltözködtek, mégis úgy láttam, divatjamúlt rajtuk minden – túl hosszú, kopottas, lötyögős derékban. Másfelől viszont Violet elvétette a mértéket, a megjelenése kész nevetség lett volna bárki másnál – fekete bársonyt viselt, szoros gyémánt nyakéket, amelyeket messze nem érdemelt az alkalom, sötét haját kontyba tűzte.

Koccintsanak! – rendelkezett odaintve, és vonult tovább, mielőtt felelhettem volna.

A szalont hamarosan ellepte a kék füst. Megszöktem a férjemtől, vándoroltam ide-oda, aztán az ajtóban horgonyoztam le. A folyosón átellenben nyitva volt egy másik ajtó, a konyháé, és láttam, odabenn Violet sajtokat bontogat a zsírpapírjukból, hanyagul ejtegeti őket egy kék-fehér csíkos tálra. Egy idő múlva az ügyvivő kisurrant a folyosóra, felém biccentve. A feleségéhez tartott a konyhába, néztem, amint végigsimít az orcáján, ő pedig felé fordul. A férj csókot adott, az asszony felfelé csücsörítve fogadta, aztán a férj keze az asszony arcáról a nyakára siklott hirtelen. Megint nyilallt az az üveges fájdalom. Csók közben a férfi szorította, egyre jobban szorította – fojtogatja, gondoltam hüledezve, megfojtja ott, helyben. Fejét veszi mindjárt. A vállam fölött hátrasandítottam a szobába, ott senki sem sejti, mi zajlik pár méternyire, és léptem máris ki a folyosóra. De egy szempillantás, és szétváltak, a füst volt az oka, hamis optika, vidáman nevettek. Sietve fordultam vissza a szalonba.

Együtt jöttek be, figyeltem, ahogyan egyfajta koreográfia szerint mozognak, szó nélkül különválva és keringve a térben. Violet csatlakozott a hentes, a fűszeres meg a feleségeik csevegéséhez, de nem szólt közbe, csupán hallgatta. Néztem, amint oldalra billenti a fejét, és mosolyra görbül a szája, amint a szeme egyik arcról a másikra siklik, néztem, amint a férfiak kihúzzák magukat, és versengenek, kié legyen a szó. Ő futólag átpillantott fölöttük, én követtem a tekintetét a férjéhez, aki a kovács és a helyi lokál tulajdonosa mellől viszonozta. Hamarosan indultak tovább mindketten, előbb Violet, aztán a férj, szelték a kis sokadalmat. A polgármesterné elkapott, és mondott nekem valamit a fiáról. Én csak mosolyogtam, amíg gesztikulált. A szalon túlvégén a fűszeresné tartotta szóval a férjemet, megnevettette őt a komplett asztalnyi hidegtál szemlézése közben. Berúgott-e a férjem? – tűnődtem. Nagydarab, hallgatag sziklaember volt ő általában, a vonásai furcsamód szépek ilyen termethez, a pillája hosszú, a szája vonala lágy; adtam magamnak egy kevés időt, hogy úgy csodáljam, mintha másé lenne, nem hozzám tartozna. A polgármesterné kimentette magát, én pedig csatlakoztam a férjemhez.

Nemsokára mi kerültünk sorra. Láttam, hogy Violet felénk veszi az irányt, és elhatároztam, nem fogok alázatoskodni, törleszkedni, mint a többiek, de tanácstalan voltam, hogy akkor hogyan adjam elő magam. Rendes körülmények között élelmes voltam, mindig volt mit felajánlanom, na de mit ajánlhatnék ennek a makulátlan jövevénynek? Úgy mutatkozott be, mintha nem is ismerne a pékségből. Üdvözlöm, Violet vagyok, mondta.

Elodie, feleltem megütközve.

A kis körünk letudta a bemutatkozást – meghökkenésemre közben az ügyvivő is csatlakozott hozzánk, nesztelenül termett mellettem.

Violet közelebb lépett az asztalhoz, egy paradicsomkencés bagettfalatkát készült elvenni, de aztán leengedte a kezét. A férjem vitán felül részeg volt már, onnan tudtam, hogy a kenyérről kezdett áradozni. Megkérdezte Violettől, honnan szerezte be a kenyeret, az összejövetelre, hogyan adjusztálta. Nagy tetszéssel hallgatta Violet válaszát: A maguk kenyere, természetesen. Nekem is tetszett, hogy Violet rám pillantott közben. Mégiscsak emlékszik rám, gondoltam. A férjem belemelegedett a szónoklatba a műfogásairól, amelyet én már jó sokszor végighallgattam, nemkülönben annak ecsetelését, hogy mily nemes törekvés a tökéletes cipó. Kaszált a karjával minden irányba. Rossz szájíz és odaadás vad elegye öntött el. Az ügyvivő kapott a témán a kedvéért, de a férjem se nem hallott, se nem látott. Amerikában a liszthez mesterséges adalékokat kevernek, vetette közbe az ügyvivő. Attól olyan fehér a mi kenyerünk. Én tocsogós osztrigákat ettem egyenesen a tál olvadó jegéről, hűvös só és citrom csípett a nyelvembe, és amikor senki nem nézett oda, becsúsztattam a táskámba egy üres héjat, aztán még egyet, itt kapcsoltam, hogy én is be vagyok rúgva, pedig ki sem ittam még a második pohár boromat.

A fűszeresné mosolyogva mentette ki magát, így nyerve egérutat a férjem előadása elől. Menjünk, üljünk le! – kérte ekkor Violet, ilyet másnak még nem mondott, amennyire láttam. Mintha aranyló fénykörbe kerültünk volna. A szalon végébe, bársony karosszékekhez kalauzolt minket, leültünk négyesben, térdünket szorosan összezárva. Na, maguk ketten a város legújabb lakosai, így a férjem. Mi hozta ide magukat?

A munka, felelte egyszerűen az ügyvivő. Kormányzati megbízatás, egyfajta felmérés.

A tisztelettől hátrahőköltünk. Az ügyvivő kortyolt a borából.

Fontos többet megtudni az ország valódi lakóiról. Igazán megismerni a honpolgárokat, akik a hátukon viszik az olyan embereket, mint maguk. Körbemutatott a szalonban. Én követtem a szememmel a gesztusát, láttam, a többiek ügyet sem vetnek ránk. A férjem rám nézett, kicsit felvonta a szemöldökét. Mintha azt kérdezné: Mi jöhet ezek után? Sosem tapasztaltam még részéről kíváncsiságot. Lefittyedt a szám. Ingtak a falon az árnyak, a gyertyák szeszélyes vetületei. Az ügyvivő a combjára szorította a kezét, és Violetet nézte.

Hogyan ismerkedtek meg? – kérdeztem. Violet keresztbe vetette a lábát, felélénkült, kicsit előrébb dőlt.

A nővérem esküvőjén, mondta az ügyvivő, váltig szemmel tartva a feleségét.

Igen, mondta Violet. A nővére régi iskolai barátnőm. Mondta az iskola nevét, nem volt ismerős, de bátorítóan hümmögtem, mintha az lenne. Mosolygott. Egy csapat régi iskolatársnővel mentem el az esküvőre, és rémesen éreztem magam, mondta.

Én mentettelek meg, mondta az ügyvivő. Nyilván várta a végszót, pont akkor szállt be, amikor kellett. Az újra meg újra elmondott, de még meg nem unt történet könnyedsége. Körülöttünk nagy volt már a hangzavar, gramofon szólt átellenben a sarokból, egy nő énekelt gyászos hangon. Nagyon ki kellett nyitnom a fülem, szorosan követnem a szájmozgásukat.

Igen, mondta újra Violet. Újra meg újra helyeselt a férjének – igen, igen, igen –, mintha a szenvedély ennyire egyszerű lenne, ennyire biztató. Egy férfi nem hagyott békén, erőltette velem a társalgást, folytatta Violet, rettenetesen untam, és akkor ez a férfi – megérintette a férje finom gyapjúszövetbe bújtatott karját –, ez a férfi vadidegen létére odajött, karon fogott, és a férjemnek adta ki magát.

Spontán dolog volt, mondta az ügyvivő. Csak a gyönyörű arcodat láttam, meg hogy mennyire boldogtalanul tűrsz. Muszáj volt tennem valamit.

Mit szólt ehhez a másik pasi? – kérdezte a férjem.

Napirendre tért a dolog felett, állta a tekintetét Violet. Maga mást tenne?

Én verekednék, mondta a férjem mosolyogva, hogy mutassa, nem kell felvenni tőle. Az ügyvivő nevetett, hogy mutassa, nem is vették fel.

Elég az hozzá, hogy vitt magával, és inkább jól bepezsgőztünk együtt, mondta Violet. Most már ő is kacagott. Kivonultunk egy kis erkélyre beszélgetni, hogy a lagzi lármája ne zavarjon, és egyszer csak nagy zűr hallatszott fel az utcáról.

Itt hatásszünet következett.

Mi történt? – tudakoltam kellő tűzzel.

Éppen egy gyilkosság, mondta az ügyvivő.

Nagyon higgadtan mondta – annyira, hogy egy pillanatig azt hittem, nem jól hallottam. Violet bólintott. Készült újratölteni nekünk, egy csöpp lecsurgott a palackon. Violet letörölte, mielőtt leért volna az asztallapra, úgy dugta a szájába az ujját, mintha vércseppet szopna le róla.

Gyilkosság, mondta Violet. Igazából nem láttunk semmit, tette hozzá gyorsan, csak a vért a járdán, de az is lehet, hogy tócsa volt, mert esett korábban akkor este. Meg a vért egy nő ruháján, aki sikoltozott, de nem ő volt az áldozat. Lehet, hogy csak rosszkor járt pont arra.

Honnan tudták? – kérdezte a férjem. Lenyűgözve, szájtátva. Telefonáltak a rendőrségre?

Az ügyvivő nagyot szívott a cigarettáján. Ugyan, nem akartunk belekeveredni, mondta. Nézze, napok múlva tudtuk csak meg, hogy gyilkosság történt, az újságból. Akkor azt hittük, csak szerelmesek civakodnak vagy verekedés van.

Abban sem voltunk biztosak, hogy vér, vágott közbe Violet. Lehetett bor is, nem látszott jól abban a sötétségben odalent, meg lehet, hogy megint rázendített addigra az eső, a részletek már összemosódnak, annyira gyorsan történt minden.

Nem fogtuk fel, hogy mit látunk, de szerencsésnek tudtuk magunkat, hogy nem mi vagyunk odalenn, mondta az ügyvivő. Hanem biztonságban fenn, az erkélyen. Szerelmesen.

Akkor még nem is voltál szerelmes belém, alig ismertél, taszította meg kedélyesen Violet.

Dehogynem, dehogynem! – erősködött az ügyvivő, kezét a szívére téve. Egymás szemébe néztek, túlságosan is mélyen; feszengtem tőle.

Miért nem a gyilkossággal kezdték, miért az esküvővel? – kérdezte a férjem meggondolatlanul. Hát nem az a jobb történet?

A meglepő csavar híve vagyok, mondta erre Violet.

Lehet, hogy élünk a javaslatával, amikor legközelebb elmeséljük, mondta az ügyvivő.

Mellőzöttnek érezvén magam elvettem egy szál cigit a férjem ölében lévő pakliból – lassan, szertartásosan. Az ügyvivő elszakította a tekintetét a feleségéről, áthajolt a székéből, hogy tüzet adjon, szinte elém térdelt, miközben a tenyerével óvta a lángot, elkapta a tekintetem, és arcunkat szédítő lehetőség ragyogta be egy futó pillanatig. Jóleső nesz volt az öngyújtó szikrázása. Violet ernyedten szemlélt, nem jelenthettem rá veszélyt én, a majdnem matróna, a csattal kényszerű megadásba hajszolt, de máris kócolódó hajammal. Az ügyvivő visszaült, mire Violet figyelmeztetés nélkül lecsusszant a maga székéről, mintha idétlenül zuhanna, de finoman érkezett a fényes padlóra. A férje térdéhez támasztotta a fejét, aki fél kézzel elkapta az arcát, az álla alá tolva ujjait. Az ügyvivő meggyújtotta a saját cigarettáját, és lenyújtotta neki, de egyetlen szippantást engedélyezett csak, aztán visszavette.

Mi a tengernél ismerkedtünk meg, sok éve, mondtam.

Az oldalamon kicsit feszesebb lett a férjem testtartása, mialatt kifújtam a füstöt.

A vízben, igazság szerint, mondtam. A szó szoros értelmében.

Evezés? – kérdezte Violet, míg én mérlegeltem, hogyan tovább, mit mozdul oldalamon a test, amelyre nem merek ránézni.

Nem, úszott. Túl messzire úszott ki, vágott elém a férjem.

Akkor ránéztem. Éles tekintettel: láttam, sima az arca, könnyed a mosolya, kivesz magának egy szálat az ölében lévő pakliból, és megint én következtem.

Így volt, mondtam. A vízre feledkeztem, és visszafordulva a part mintha kilométerekre lett volna. Alábecsültem az áramlatot. Azt hittem, ott fogok meghalni.

Kuncogtam, hogy oldjam a melodrámát. Talán túlmentem egy bizonyos határon. Violet merően szemlélt. A férjem hallgatott, nem nézett rám, mintha csak a gondolataiba merülne, újra felidézve az egészet, akárcsak én.

Valószínűleg nem is forogtam veszélyben, mondtam nekik. De félelmetes volt. Megfordultam, próbáltam kiúszni, és akkor láttam kiemelkedni egy másik fejet a habokból.

Magát, ugye? – bökött a férjemre Violet.

Engem, hagyta rá a férjem rövid tétovázás után. Igen, engem. Már a parton megláttam őt, azonnal felfigyeltem rá.

Végre rám nézett. A cigarettát nem tartó kezével megfogta a térdem, úgy éreztem, ennél intimebb dolog hónapok óta nem esett köztünk. De uralkodtam magamon, összeszedetten figyeltem – a bennünket mustráló házaspárt, a füstöt, az ügyvivő ujjait, amint még erősebben szorítják Violet állának finom bőrét, és a körülöttünk zajló összejövetel fokozódó harsogását.

Gyönyörűnek találtam, mondta a férjem.

A keze úgy szorította a térdemet, ahogyan az ügyvivőé Violet arcát. Erősebben! – gondoltam, de vagy nem ment át ez az óhaj, vagy átment, de nem teljesült.

A könyvébe merült, folytatta a férjem. Nem vett észre. Amikor bement a vízbe, kíváncsiságból követtem. Én észrevettem, hogy túl messzire sodródunk ki, aztán már láttam rajta, hogy ő is észrevette.

De maga kihúzta őt a biztos révbe, mondta Violet. Mert különben ott pusztulnak akkor mind a ketten, és itt, most velünk csak hazajáró lelkek. Márpedig én nagyon is valóságosnak látom magukat.

A férjem intőn nézett felém. Felvillanyozott a gördülékeny beszéde, ahogyan egyik szó a másik után jön ki a száján. Nedvesedtem a túl magasan záródó, kifakult ruhám alatt.

Kinyújtotta felém a kezét, mondtam. És már-már emlékeztem is a só maró ízére, a számba loccsanó hideg tengervízre. Úgy éreztem, ott vagyok. Kihúzott a hullámzásban, mondtam. Erős, mert kenyeret dagaszt, amióta az eszét tudja.

Itt szünetet tartottam, hogy felgyűrjem az inge ujját, nagyon óvatosan. Rezzenéstelenül hagyta, mintha része lenne ez is az általam már oly sokszor elmesélt történetnek. Egymás után Violet is és az ügyvivő is komoly arccal nyomkodta meg az alkarját. Violet kicsivel tovább a kelleténél, halvány, manikűrözött körme hegyét szinte belevájta, és nem a férjemmel váltott pillantást közben, hanem velem. Talán felértem már a fenyegetés szintjére, talán megérzett már rajtam valamit.

Amikor visszaült megint a padlóra, az ügyvivő ismét belemarkolt azon furcsán az állába, még szorosabban, úgy feszítette, hajlította a keze fejét, mintha alig kéne mozdítania, hogy menten kitekerhesse Violet nyakát – hamis optika volt ez is, mint a konyhában, mert Violet láthatólag nem vette fel tőle.

És aztán? – kérdezte.

Hát kihúztam, melegedett bele még jobban a férjem. Mondtam, kapaszkodjon belém, és úsztam.

Kapaszkodtam is, életre-halálra, mondtam. Mert az áramlatot annyira erősnek éreztem már.

Csak kifáradtál, mondta a férjem.

Kartempókat csinált. Testemen éreztem a hideg kék vizet, a háta sima bőrét, ahogy kapaszkodom belé a sodrásban.

Kijutottunk a partra, a vízimentők megvizsgáltak, mondtam. A homokba hánytam, nagyon zavart, hogy a szeme láttára.

Már miért, semmi se volt az, mondta a férjem.

Narancslét vett nekem, mondtam. Megkérdezte, találkoznék-e vele megint.

Kiment belőlünk a gőz, a képzeletünk határához értünk mind a ketten. Láttam a férjemen, hogy már unja.

Akkor szerettek egymásba? – hajolt közelebb Violet. Innentől estek szerelembe?

Hát, én beleestem, akárhogy is, mondta a férjem.

A szemembe nézett, utánozva őket, egy gyanútlan szemlélő meggyőzőnek találta volna. A tudat, hogy merő utánzás, volt az én büntetésem. De kizökkentett minket, hogy a polgármesterné feldöntött egy gyertyát, meggyulladt egy száraz rózsakompozíció, aminek örültem. Mind odasereglettünk felmérni a helyzetet, de valódi veszélyérzetünk nem volt. Szalvétába bugyolált kézzel, avatottan oltott a fűszeres, a felesége odaborított egy pohár vizet is a rend kedvéért. Nagyon hamar már csupán ázott, perzselt kör látszott az abroszon, Violet úgy bökött belé, mint egy szembe. Ideje volt, hogy a polgármester hazazsuppolja karja közt az összegabalyodott kezű-lábú, nyöszörgő polgármesternét. A felfordulás közepette a férjem elkapta a karomat. A fülemhez hajolt. Mi volt ez? – kérdezte, és én nem tudtam mit felelni neki. Olyan közel volt az arca, hogy szerettem volna megcsókolni a piros száját vagy az izzadt bodrokat a homlokán, de elfordult, mielőtt megtehettem volna, a fehér vásznas háta jutott csak nekem.

Elvegyültünk egy darabig a társaságban, évek óta ismertünk mindenkit, a férjem újratöltötte a poharainkat, mihelyst ittam egy-egy kortyot, egyhamar nem is vettem észre, hogy Violet és az ügyvivő nincs már ott. Senkinek sem tűnt fel, hogy kimegyek a szalonból a besötétedett folyosóra: sarkában hosszú gyertyák rézállványon, a lezúduló eső neszezése kintről. A konyhaajtó nyitva volt, de benn sötét, ott nem lehettek. Az emeleten vannak nyilván, állapítottam meg magamban, és gondolkodás nélkül elindultam a lépcsőn, mintha a testük húzná az enyémet, előbb lassan, mert nem nagyon láttam hátamban csupán a narancsszín, kísérteties fénnyel, aztán feljebb másfajta világosság tűnt a szemembe, kápráztató, keskeny csík előttem a folyosón. A fénycsíknál, amely ajtórést jelzett, megálltam remegve, észrevétlenül a sötétben. A falhoz simultam. A hangjuk duruzsolt, sziluettjeik a fénymezőbe nyomultak. Egyikük vagy mindkettő járkált: testkeringő.

Te nem vagy ép, hallottam vagy véltem hallani az ügyvivőt.

Akkor vigyázz rám! – mondta Violet. Rájöttem, ha kicsivel közelebb lépek az ajtóhoz, többet láthatok, mint feltételeztem, és meg is láttam profilból Violetet az ágyon ülve, kezét az ölében keresztbe vetve, szobormereven.

Nagyon megnehezíted, hallottam az ügyvivőt. Kiesett a látóteremből, bizonyára ott állt közvetlenül a felesége előtt. A fejemben kitöltöttem a hiányokat. A neszből ítélve az ügyvivő padlót fogott – leborult, ez a kifejezés ötlött eszembe. Violet keze nem mozdult, a férje talán a bokáját szorította.

A pék. Baszni akarsz vele? – kérdezte az ügyvivő. Akkor meg is láttam, előbukkant a feje Violet térde fölött. Ledermedtem, hogy látszhatom a folyosó sötétjéből is, de az ügyvivő csak Violettel törődött. Az ölébe hajtotta a fejét, orcáját a ruhára. Tudom, hogy baszni akarsz vele, mondta.

Te nem vagy észnél, mondta Violet, csalódásomra. Néztem, amint kezébe fogja a férje fejét, mintha közelebb akarná vonni egy csókra vagy becézésre, ehelyett inkább kicsit eltolni látszott magától. Önkéntelenül húzgáltam a fülcimpámat, elszörnyedésemre a fülbevalóm olcsó, kék köve levált és a padlódeszkákra esett. Óvatosan térdre ereszkedtem, tapogatóztam a padlón a sötétben, de nem találtam.

Az ügyvivő tovább beszélt. Láttam én, hogyan nézel rá, mondta éppen, lerázva magáról Violet kezét, és megragadva a csuklóját. Láttam, hogyan nézel a kenyérre.

Hát én? – gondoltam, de nem említettek egy szóval sem, sem akkor, sem később, meglehet, soha, soha, de soha.

Nem ettem belőle, mondta Violet olyan higgadtan, mintha ez a furcsa párbeszéd mindennapos lenne köztük. Mindent láthattál. Nem ettem belőle.

De akartál, és baszni is akartál vele, mondta az ügyvivő. A szagod elárul, mondta. Talán ekkorra Violet bokáját szorította már, ebben nem lehetek biztos.

Nem tettem meg, mondta Violet magasabb hangon, mint annak előtte, szinte sipítva, ámbár nem ez a képzetem róla akkorról vagy akár most, úgyhogy néha felötlik bennem, hogy csal az emlékezetem. Sírós, riadt, gyerekes tónus volt.

Elgondolom, ahogyan kigombolja a férjemen a fehér inget, felizgatott az ujjai gyakorlott mozgása, amelyek ekkorra már az ügyvivő szájában voltak, mintha az le akarná őket harapni. A szája lágyan, szemérmetlenül simult rájuk tövig.

Kiengedte őket a szájából nyáltól fényesen, és azt mondta: Ugye megígéred, hogy bármire kérlek, engedelmeskedsz?

Igen, mondta Violet. Úgy lesz.

Ha eszel a kenyérből, meghalsz, mondta az ügyvivő, de inkább becézésnek hangzott, mintsem fenyegetésnek, az ügyvivő az arcát közben újból belefúrta a szoknya anyagába, a szavai lefojtva, elmosódva értek el hozzám. Semmi értelme nem volt ennek a kijelentésnek, de engem, mint az áramütés, járt át tőle a rettenet.

Igen, ismételte Violet szinte transzban. Úgy lesz.

Az ügyvivő egyszerre méltóságteljes mozdulattal felült, aztán az öltönye ujja végén a sötétségen át a testéről szinte leváltnak tetsző kézfeje ismét torkon ragadta Violetet. Akkora kézfej, hogy az ujja hegye Violet tarkójáig ért. De Violet csak nevetett rá, aztán sóhajtott, megkönnyebbülésre vallón, már nem sipítósan. Késztetést éreztem, hogy feltépjem az ajtót. Riasszak valakit? – ötlött belém, de tudtam, nem teszem. Violet teste elernyedt. Megérintették a karomat, odafordultam, a férjem volt, de a tekintete nem rám irányult, hanem túl rajtam a fényszalagra, a hálószobára. Arcizma sem rezdült. Együtt meresztettük a szemünket, hallgatóztunk, ő félrehajtotta a fejét, hogy többet foghasson fel a neszeikből, a sírás közeli sóhajokból.

Hazabaktattunk a néma utcákon, nem értünk egymáshoz. Otthon kimostam az osztrigahéjakat, eltettem az ékszeres ládikámba a törött fülbevalóval együtt, aztán az ágyunk fölött farkasszemet néztem a férjemmel.

Mi az első emléked rólam? – kérdeztem. Most az igazat mondd!

Vállat vont. A kávéházi lehet talán, mondta. Őszintén szólva nem tudom már.

Elfordult tőlem, hogy levetkőzzön, én ugyanígy tettem. Végre, végre rám feküdt, miután lekapcsolta a villanyt. Lehangoló volt. Megnyalta a tenyerét, magához nyúlt a sötétben. A kezem lazán a hátára fontam, és azon tűnődtem, vajon ők járnak-e az eszében, vajon azt képzeli-e, hogy Violet vagyok, vajon a különös nőre gondol-e, akit az óceánban vonszolt. Próbálkoztam, hogy mozgok alatta, lihegek kicsit, de ettől ledermedt, félő volt, hogy megtörik a bennünket hatalmába kerítő ritka varázs. Inkább visszavonultam a saját testembe, megjátszottam magamnak, hogy én vagyok Violet.

Ez volt az első ügyetlen fantáziálásom róluk, talán itt kezdődött nekem a szerelem. Már nem saját magam voltam, hanem a helyemben ő – lankatag és parfümözött és finoman vetkőztetett, fülemben ragyogó gyémánt, egy férfi borul le elém a padlóra, a bokám markolja, hogy közelebb vonjon magához, megtartson. A férjem szaggatott mozgása jelezte, hogy mindjárt elmegy. Maradj velem, szuggeráltam magam élvezetet vágyva, keresve. Összekulcsoltam a kezem, egészen finoman, nagyon óvatosan tartottam a férjem, mintha összeroppanhatna. Maradj velem!