R. F. Kuang: The Burning God

Copyright © 2020 by Rebecca Kuang

Hungarian translation © Ballai Mária, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

R. F. Kuang: The Burning God

HarperVoyager, an imprint of HarperCollins Publishers LLC., New York, 2020

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978-963-419-933-5 (epub)

ISBN: 978-963-419-934-2 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: HarperCollins Publishers LLC. 2020

Borítógrafika: JungShan

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sós Dóra

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: fantasy

Kedves olvasóimnak,
akik végig kitartottak a sorozat mellett,
és felkészültek arra,
hogy rengeteget fognak sírni.

PROLÓGUS

– Nem kellene megtennünk – mondta Ta-csi.

A tűz természetellenes lila színnel égett, szemrehányóan szikrázott és sziszegett, mintha érzékelte volna a nő bűntudatát. Markolászó kezekhez hasonlító lángcsóvák nyúltak ki belőle, majd villódzó arcokká alakultak át, amelyek még hónapokkal később is görcsbe rántották a szégyensújtott Ta-csi gyomrát. Elfordította a fejét.

Azonban a halottak beleégtek az emlékezetébe, szájuk tátva maradt a döbbenetes árulás miatt. Suttogó szavaik visszhangoztak a fejében, mint ahogy ezt tették minden este az álmaiban is.

Gyilkos – vádolták. Hálátlan. Szajha.

Ta-csi szíve összeszorult a félelemtől.

– Zsi-ka, nem hiszem, hogy…

– Most már túl késő ahhoz, hogy meggondold magad, kedvesem. – A tűz túloldalán Zsi-ka épp egy viaskodó szarvas lábait kötözte össze a tőle megszokott kegyetlen érzéketlenséggel. Korábban három fogazott kést rendezett el tökéletes háromszögben a tűz körül. Kereit íjászok holtteste mellől zsákmányolta őket. Ta-csi hozzá sem nyúlt a neki szánt késhez. Túlságosan rettegett. Mintha méreggel és bosszúvággyal lett volna átitatva a csillogó fém. – Innen már nincs visszaút.

A szarvas hátrafeszítette a nyakát, minden erejét beleadva próbált kiszabadulni. Zsi-ka egy kézzel megragadta az agancsát, és a földhöz vágta a fejét.

A lángok magasabbra csaptak, a suttogás egyre hangosabb lett. Ta-csi összerezzent.

– Rossz előérzetem van.

Zsi-ka felhorkantott.

– Mikor lettél ilyen gyáva?

– Csak aggódom. Cseveri azt mondta…

– Kit érdekel, mit mondott? – kérdezte Zsi-ka ingerülten, mintha támadás érte volna.

Ta-csi tudta, hogy ő is szégyelli magát. Tudta, hogy részben azt kívánja, bár soha ne indultak volna el ezen az úton. De ezt soha nem lett volna képes beismerni. Összetört volna, ha mégis megteszi.

Zsi-ka az egyik térdével a földhöz szegezte a szarvas nyakát, és áttekerte a madzagot a mellső lábain. A szarvas nagyra nyitotta a száját, mintha fel akart volna bőgni, de csak rekedt, kísérteties hörgés tört elő belőle.

– Cseveri mindig összevissza beszélt. Rossebet tudott ő jövendölni. El ne hidd azt a zagyvaságot. Csak azt szajkózta, amit Szorkan-sira szerint hallanunk kellett.

– Azt mondta, ebbe belehalunk – folytatta Ta-csi.

– Nem pontosan ezt mondta.

– De majdnem.

– Ó, Ta-csi. – Zsi-ka egy durva rántással az utolsó csomót is megkötötte, egy ideig a művét szemlélte, majd leült a nő mellé. Lassú, körkörös mozdulatokkal masszírozta a hátát. Ezzel akarta megnyugtatni, de Ta-csi úgy érezte, csapdába csalják. – Azt hiszed, hagynám, hogy valaha is bajod essen?

Ta-csi igyekezett egyenletesen venni a levegőt.

Csináld, amit mond – emlékeztette magát. Ce-jával megbeszélte, hogy ezt fogja tenni. Szegd le a fejed, és engedelmeskedj, máskülönben Zsi-ka megszabadul tőled. A nőnek örülnie kellett volna a szertartásnak. Védelmet nyújtott neki – ez biztosította számára végérvényesen azt, hogy Zsi-ka nem végezhet vele anélkül, hogy saját magával is végezne. A szertartás Ta-csit és Ce-ját is védte.

Ennek ellenére Ta-csi nagyon félt. Mi van, ha ez rosszabb, mint a halál? Nagy nehezen megszólalt.

– Kell lennie más megoldásnak…

– Nincs más megoldás – csattant fel Zsi-ka. – Így már nem sokáig húznánk. Ez a háború elfajult. Túl sok ellenséget szereztünk magunknak. – A késével az erdő felé intett. – És ha Ce-ja továbbra is így viselkedik, a holnapot sem éri meg.

Azért nem, mert túl messzire mentél vele – szeretett volna Ta-csi visszavágni. Néma maradt, mert nem akarta magára haragítani Zsi-kát. Nem akarta önmaga ellen fordítani a kegyetlenségét.

Nincs más választásod. Már rég rájött, hogy csak úgy garantálhatja a biztonságát, ha nélkülözhetetlenné teszi magát Zsi-ka számára. Pótolhatatlannak kell lennie, a férfi életéhez kell láncolnia magát, horgonyt kell vetnie benne.

Zsi-ka tölcsért formált a kezéből a szája elé, és úgy kiáltotta:

– Elég már, Ce-ja! Essünk túl rajta.

Semmi nesz nem hallatszott a fák felől. Zsi-ka még jobban felemelte a hangját.

– Ce-ja! Tudom, hogy ott vagy.

Talán elszaladt – gondolta Ta-csi. Van esze a rohadéknak.

A nő azon gondolkozott, mit tenne Zsi-ka, ha Ce-ja tényleg megpróbált volna elmenekülni. Természetesen a nyomába eredne, és valószínűleg el is kapná. Mindig is Zsi-ka volt hármójuk közül a legerősebb és a leggyorsabb. Rémes büntetést mért volna Ce-jára. De Ta-csi talán pár percre fel tudta volna tartóztatni, hogy időt nyerjen neki, és még ha ez az életébe is került volna, legalább az egyikük megmenekül.

Ám Ce-ja pár másodperccel később előbukkant az erdőből. Botladozott, mintha részeg lett volna. A tekintete zavart és vad volt. Ta-csi az utóbbi időben gyakran látta ilyennek. Tudta, hogy ez egyet jelent a veszéllyel. Közelebb araszolt a késéhez.

Zsi-ka felállt, és úgy közeledett Ce-jához, akár egy idomár a tigrishez, óvatosan maga elé tartotta a kezét.

– Hogy érzed magad?

– Hogy érzem magam? – kérdezett vissza Ce-ja oldalra biccentve a fejét. – Ezt meg mégis hogy érted?

Ta-csi észrevette, hogy Zsi-ka nyakán kidagadnak az erek.

– Leülnél mellénk? – kérdezte Zsi-ka.

Ce-ja kuncogva ingatta a fejét.

– Ez nem vicces – vicsorogta Zsi-ka. – Gyere ide, Ce-ja!

– Ce-ja? – A férfi az égboltra szegezte a tekintetét. – Az meg ki?

Zsi-ka a kardjáért nyúlt. Ta-csi a kezébe vette a kését. Mindhárman felkészültek erre az eshetőségre, Ce-ja beleegyezésével. Pont azelőtt kell lecsapniuk Ce-jára, hogy megnyitná az átjárót…

Ce-ja arcán gúnyos vigyor terült szét.

– Csak vicceltem.

Zsi-ka leeresztette a kezét.

– Menj a picsába!

Ta-csi fellélegzett, és próbálta lenyugtatni hevesen dobogó szívét.

Ce-ja lótuszülésben foglalt helyet a tűz mellett. Felületes érdeklődéssel nézett a megkötözött szarvasra.

– Milyen jámbor, ugye?

Felvette a saját kését a földről, és meglóbálta a szarvas előtt. A fogazott pengén megcsillant a tűz fénye. A szarvas mozdulatlanul, közönyösen feküdt. Egyedül hitevesztett, akadozó lélegzése árulkodott arról, hogy még él.

– Ta-csi lenyomott a torkán egy adag ópiumot – árulta el Zsi-ka.

– Vagy úgy. – Ce-ja a nőre kacsintott. – Okos lány.

Ta-csi azt kívánta, bár korábban kezdett volna hatni a szer. Bárcsak Zsi-ka hagyott volna rá időt. De ahhoz együttérzésre lett volna szükség, márpedig a férfiból egyértelműen hiányzott ez a vonás.

– Mintha élnél, Ta-csi. – Zsi-ka a nő felé lóbálta a kését. – Ne húzzuk tovább a dolgot.

Ta-csi mozdulatlanná dermedt. Egy röpke pillanat erejéig megfordult a fejében, hogy elszalad. Remegett a térde.

Nem. Nincs menekvés. Ha magáért nem is, Ce-jáért meg kellett tennie.

Ez az idióta mindig viccelődik. Soha semmit nem tudott komolyan venni. Ő volt az egyetlen, akit szórakoztatott az a kilátás, hogy egyszer megbolondulhat. De a félelem – az övé és Zsi-káé – valós volt. Ce-ja hónapok óta az épelméjűség és az őrület közötti határvonalon táncolt, és nem tudták, mikor billen végérvényesen a semmi felé. Csak ez hozhatta vissza.

De nagy árat kellett érte fizetniük.

– Emeljétek fel a késeteket – utasította őket Zsi-ka.

Engedelmeskedtek. A szarvas nyugodtan feküdt a földön, üveges szemét nyitva tartotta.

Zsi-ka beszélni kezdett. Hazudtak, gyötörtek, gyilkoltak, hogy megszerezzék ezt a varázsigét, amelynek minden szavára egyre magasabbra csaptak és az éjszakai égbolt felé törtek a lángok. Amikor Cseveri mondta ki ezeket a szavakat, az zenének hatott. Zsi-ka nyelvén átoknak. Ta-csi szorosan behunyta a szemét, próbálta figyelmen kívül hagyni a fejében visszhangzó sikolyokat.

Zsi-ka befejezte a kántálást. Semmi sem történt.

Sokáig ültek egy helyben értetlenül, majd Ce-ja nevetése törte meg a csendet.

– Neked meg mi a fene bajod van? – kérdezte Zsi-ka.

– Rosszul mondod.

– Mi van?

– A kiejtéseddel van a baj. Nem fog működni, ha így meggyalázod a szavakat.

– Akkor csináld te!

Zsi-ka motyogott még valamit, amit nem lehetett érteni. Egy mugini kifejezést ejtett ki a száján, még gyerekkorában ragadt rá ez a szitokszó. Lóbaszó.

– Nem tudom a szöveget – ellenkezett Ce-ja.

– De igen, tudod – vágta rá Zsi-ka ellenségesen. – Először neked tanította meg.

Ce-ja megmerevedett.

Ne tedd! – gondolta Ta-csi. Öljük meg, és tűnjünk el innen.

Ce-ja kántálni kezdett. A hangja reszelős suttogásból erőteljes, folyékony kiáltássá alakult át. Ezúttal a szavak jobban hasonlítottak arra, ahogy Cseveri ejtette ki őket. Ezúttal erővel bírtak.

– Most – suttogta Zsi-ka, és mindhárman felemelték a késüket, hogy leöljék az utolsó ártatlan élőlényt, aminek meg kellett halnia azért, hogy ők elérhessék a céljukat.

Amikor vége lett, az űr visszavetette őket az igazi testükbe. Úgy érezték, mintha jeges vízbe dobták volna őket. Ta-csi zihálva dőlt előre. Nagyon szilárdnak érezte a lába alatt a talajt, a levegőt pedig fölöttébb édesnek. A már ismert világ furcsának hatott – valóságosnak, csodásnak és rejtélyesnek. Ta-csi belülről égett, és remegett a testén átáramló puszta erőtől.

Soha nem érezte még ennyire, hogy él. Immár három lélek lakozott benne egy helyett, kiegészült, több volt.

Még nem tértek vissza teljesen a szellemvilágból. Még élt köztük a kötelék. Ta-csi tudott olvasni Ce-ja és Zsi-ka gondolataiban, és olyan hangosan ütköztek össze az ábrándjaik a fejében, hogy csak nehezen tudta őket elválasztani a sajátjaitól.

Ce-ja felől hideg és kendőzetlen félelem áradt felé, amely óriási megkönnyebbüléssel vegyült. Ce-ja nem akarta ezt. Ebből az egészből semmit sem akart. Nagyon félt attól, mivé válhat, de hálát is érzett amiatt, hogy megmentették a másik lehetőségtől. Hálás volt, amiért másokhoz kötődhetett.

Zsi-kából mámoros öröm és szédítően nagyravágyó célok sokasága áradt. Többet akart. Még csak fel sem figyelt a Ce-jából sugárzó rettegésre. Nagyobb dolgok jártak a fejében. Látta mindhármukat a csatamezőn, egy tárgyalóasztal mellett, három trónon ülve.

Zsi-ka számára ez volt az utolsó akadály. Most már a felé a jövő felé tartottak, amelyet mindig is maga előtt látott.

Ta-csi is ezt akarta. Csak nem volt benne biztos, hogy túléli-e.

Lassan nyitotta ki a szemét. A holdfényben feketének látta a kezét szennyező vért. A tűz már majdnem kialudt, de a füstje még mindig fojtogató volt. Ta-csi majdnem előrebukott a parázsba, majdnem a hamuba temette az arcát, és majdnem hagyta, hogy ott érje a halál.

Egy erős kéz ragadta meg a vállát, és hátrarántotta.

– Csak nyugi – vigyorgott Zsi-ka.

Ta-csi nem tudott osztozni a mámorában.

Évekkel később, amikor a hármójukkal kapcsolatos, ősrégi emlékekkel kínozta magát, amelyek azelőtt születtek, hogy minden olyan rémesen rosszra fordult volna, soha nem tudta felidézni, milyen érzés volt, amikor horgonyt vetettek egymásban. Nem emlékezett sem a hatalom bódulatára, sem arra a rémes, mégis örömteli érzésre, amely azzal járt, hogy a lelkébe látnak. Csak a megalvadt rettegésre emlékezett, arra a bizonyosságra, hogy egy nap vérrel kell majd fizetniük az ellopott titkokért.

És Cseverire. Mindig ott lebegett a szeme előtt a halott lány nyomorúságos arca, és mindig a fülében csengett az utolsó figyelmeztetése, mielőtt Ce-ja kitépte volna a szívét a mellkasából.

Elárulom, mi vár rátok a jövőben – mondta. – Egyikőtök meghal, a másikótok uralkodni fog, a harmadik pedig örökre álomba merül.

I. RÉSZ

1

Zsin csuklója lüktetett.

A rajtaütések napján mindig másnak érezte a levegőt, mintha egy elektromos kisülés, egy villám csattanása visszhangzott volna benne és a körülötte lévő összes katonában. Amikor a köztársaságért harcolt, egyszer sem érzett ehhez fogható energiát. Jin Vajszra emberei kezdetben tökéletes harcosként álltak helyt – mogorva, komor hozzáállás jellemezte őket, azért vonultak a csatamezőre, hogy elvégezzék a munkát, utána pedig távozzanak. A végén pedig féltek. Kétségbeestek.

Ezzel szemben a Déli Szövegség katonái dühösek voltak, és ez az erő kísérte végig őket az alapkiképzés kimerítő hetein, majd formálta őket tehetséges gyilkossá, holott közülük sokan akkor vettek először kardot a kezükbe.

Segített, hogy személyes harcot vívtak. Nem Khudlában születtek és nőttek fel, de a város az ő tartományukban volt, és Majom tartományban mindenki ugyanúgy megszenvedte a mugeni megszállást. Az otthon elvesztését, a fosztogatást, a nőkön elkövetett erőszakot, a gyilkosságot, a tömegmészárlást. Megannyi olyan vérfürdőre került sor ezen a vidéken, amely felért a Golin Nisz-ivel, csakhogy ezek senkit sem érdekeltek, mert sem a köztársaság, sem a birodalom nem törődött a déliekkel.

De akik a déliek közül életben maradtak, azok bosszút akartak állni a halottaikért, és Zsin serege ezekből a férfiakból és nőkből tevődött össze.

Lassan vánszorgott az idő, és a felsorakozott katonák már úgy várták az összecsapást, mint a pórázt rángató vadászkutyák. Zsin csuklója úgy bizsergett, akár egy áramot vezető fémrúd, minden másodpercben a fájdalom ezernyi apró nyila hasított a könyökébe.

– Ne dörzsöld! – dorgálta Kitaj. – Csak ártasz neki.

– De fáj – mentegetőzött a lány.

– Mert dörzsölöd. Ha békén hagyod, gyorsabban gyógyul.

Zsin megtapogatta a csuklócsontjára boruló kérges, göröngyös bőrt, ahol a jobb kezének kellett volna folytatódnia. Összeszorította a fogát, és próbált ellenállni a késztetésnek, hogy a nyersre dörzsölt bőrbe mélyessze a körmét.

Aznap este vágták le a kezét, amikor kikötöttek Ankhilunban. Akkorra már két hetet töltött a tengeren, és a keze egy elüszkösödött mócsing lett. Hiába fáradozott annyit a Fekete Liliomok orvosa a seb fertőtlenítésével, olyan sok helyen hiányzott róla a bőr, hogy az is csodának számított, hogy a fertőzés nem terjedt tovább a lány karjára. A művelet nem tartott sokáig. Moag saját orvosa vágta le Zsin kezét a rothadó részekkel együtt, majd szépen rávarrta a bőrt a kiálló csontra.

A seb maga viszonylag tisztán gyógyult. Ám amikor Zsin felhagyott a laudánummal, a csuklója az elviselhetetlen kínlódás fáklyájává alakult át. Óránként többször is fantomfájdalom hasított a nem létező ujjaiba. Ez néha annyira gyötörte, hogy a falba verte a kezét, hogy egy nagyobb fájdalommal tompítsa az apró tűszúrásokat, de aztán rá kellett jönnie, hogy már nincs is keze. Csak képzelte a fájdalmat. És nem csillapíthatta, mert az egyedül a fejében létezett.

– Így csak vérezni fog – intette Kitaj.

Zsin észre sem vette, hogy megint kaparni kezdte a sebét. Rákulcsolta az ujjait a csonkra, erősen megszorította, próbálta a zsibbadással elűzni a viszketést.

– Megőrülök tőle. Nemcsak a viszketéstől, hanem az ujjaktól is. Olyan, mintha még mindig érezném őket. Mintha folyamatosan szurkálnák őket, én pedig semmit sem tehetnék ellene.

– Azt hiszem, tudom, miről beszélsz – mondta Kitaj. – Néha én is érzem ezeket a kis remegéseket, amik a semmiből jönnek. Ha belegondolsz, ez furcsa… Kettőnk közül csak nekem van ujjam, de a fájdalom a tied.

A műtét előtt tartottak attól, hogy ha levágják Zsin rothadó kezét, akkor azzal Kitaj is búcsút inthet a sajátjának. Nem tudták, mivel jár pontosan, hogy horgonyt vetettek egymásban. Tisztában voltak azzal, hogy egyikük halála egyben a másikuk végét is jelenti. Érezték egymás fájdalmát, és amikor az egyikük megsérült, a másikukon halvány, alig látható hegek jelentek meg. De nem tudták, hogy az amputáció hogyan fog rájuk hatni.

Ugyanakkor mire megérkeztek Ankhilunba, Zsin keze annyira begyulladt, hogy már egyikük sem tudta elviselni a fájdalmat, és Kitaj összeszorított foggal jelentette ki, hogy ha Zsin nem veszi rá magát a beavatkozásra, akkor ő maga fogja lerágni róla a kezét.

Mindkettejük nagy megkönnyebbülésére a fiú keze sértetlen maradt. Egy karkötőhöz hasonlító, fehér, fogazott vonal jelent meg a csuklója körül ugyanott, ahol Zsinen a vágást ejtették, és még ha egy kicsit be is rozsdásodtak az ujjai, tudta őket használni. Zsin néha észrevette, hogy a fiú nehezen tudja tartani a kezében az ecsetet, és sokkal tovább tartott, mire reggel felöltözött. De megmaradt a keze, és bár Zsint ez megkönnyebbüléssel töltötte el, óhatatlanul is állandóan féltékeny volt rá.

– Látod? – kérdezte Zsin, és közben Kitaj felé lóbálta a csuklóját. – A kis szellemkezet.

– Nem hogy tennél rá egy kampót.

– Kurvára nem fogok rá kampót tenni.

– Akkor egy pengét. Az hátha rávenne arra, hogy elkezdd az edzést.

Zsin ingerülten nézett a fiúra.

– Majd egyszer sort kerítek rá.

– Soha nem fogsz rá sort keríteni. Ha továbbra is így viselkedsz, a következő lesz az utolsó alkalom, amikor kardot ragadsz a kezedbe.

– Nem kell majd kardot…

– Te is tudod, hogy ez nem így van. Gondolj bele, Zsin, mi lesz, ha…

– Ne most – csattant fel a lány. – Most nem akarok erről beszélni.

Zsin utált karddal edzeni. Utált a bal kezével ügyetlenkedni, mert korábban mindent olyan természetesen meg tudott tenni a jobb kezével. Alkalmatlannak, tehetetlennek és idétlennek érezte magát, és nagyon sokáig próbálta meggyőzni magát arról, hogy még így is van hatalma. A műtét után egy héttel ragadott kardot először, de olyan erőtlenül remegett a bal karja, hogy undorodva hajította a fegyvert a földre. Nem tudta volna elviselni, ha újra át kell élnie ezt az érzést.

– Tudom, mi a bajod – mondta Kitaj. – Ideges vagy.

– Nem szoktam ideges lenni.

– A lófaszt nem. Rettegsz. Ezért fészkelődsz folyton. Félsz.

Kurvára megvan rá minden okom – gondolta Zsin.

Nem maga a lüktető csuklója volt a probléma, hanem a tünet. A lány fejben sorra vett mindent, ami balul sülhet el. Lelepleződik a hadállásuk. A mugeniek már tudják, hogy közelednek.

Vagy egyszerűen csak veszíteni fognak.

Zsinnek korábban még nem akadt dolga ilyen erős védelemmel. A Khudlát megszálló mugeniek tudták, hogy Zsin serege feléjük tart, napokkal korábban megerősítették a védelmüket. És most már joggal számíthattak éjszakai támadásra, holott sötétben igen bonyolult művelet lett volna bevenni a várost. Zsin seregére nehéz, küzdelmes roham várt.

De a lány ma nem vallhatott kudarcot.

Khudla próbatételnek számított. Zsin az arlongi szökése óta könyörgött Majom hadúrnak, hogy léptesse elő parancsnokká, de újra és újra azt a választ kapta, hogy csak akkor vezethet csatába egész csapatokat, ha már elegendő tapasztalatra tett szert. Ma végre ő lehetett a főnök.

Khudla felszabadítása volt a feladata, és egyedül ő felelt ezért a küldetésért. Egészen eddig egy egyfős egységként harcolt, pusztító erejű tűzként söpört végig az ellenségen, és úgy használták a csatákban, mintha egy nagy hatótávolságú rakéta lett volna. Most egy több száz fős zászlóaljat vezetett.

Ezek a katonák mind a parancsára vártak. Zsin megrémült ettől. Mi van, ha közben meghalnak?

– Menni fog, mint a karikacsapás. Félóránként váltanak őrséget – mondta Kitaj. Már számtalanszor átvették a terv lépéseit, de most újra elismételte őket, hogy megnyugtassa a lányt. – Észre fogod venni, mert más lesz a hangjuk. Férkőzzetek a közelükbe naplemente előtt, és csapjatok le rájuk a váltáskor. Emlékszel a jelre?

Zsin nagy levegőt vett.

– Igen.

– Akkor nincs mitől félned.

Bárcsak ilyen egyszerű lett volna!

Lassan telt az idő. Zsin nézte, ahogy a nap a hegyek felé ereszkedik, vonakodva süllyed, mintha valamilyen lény húzta volna lefelé a völgybe.

Miután Zsin Speer szigetén megidézte a főnixet, és véget vetett a harmadik mákháborúnak, a Mugeni Föderáció nem kerített sort hivatalos fegyverletételre. Riohaj császár és az utódja azonnal szénszoborrá változtak a hamuhegy alatt. A mugeni uralkodócsaládnak egyetlen tagja sem élte túl, így senki sem kezdeményezett béketárgyalásokat.

Így tehát nem került sor tűzszünetre, békeegyezményre. Egyetlen mugeni tábornok sem adta át a katonái hadállásait ábrázoló térképeket, és egy sem szolgáltatta be a fegyvereit a nikaráknak. A szárazföldön rekedt és ezért életben maradt összes föderációs katona magánhadműveleteket folytatott. Ezek a magasan képzett katonák küldetés és nemzet nélkül bolyongtak a birodalomban. Jin Vajszra, az egykori Sárkány hadúr, aki a Nikara Birodalom újonnan megválasztott elnöke lett, minden bizonnyal már hónapokkal korábban kiiktathatta volna őket, ám mégis hagyta őket szabadon garázdálkodni, hogy keresztbe tegyen a saját szövetségeseinek, mert hosszú távon arra törekedett, hogy még jobban a markába szorítsa a széttöredezőben lévő Nikara Birodalmat. Mostanra a szétszóródott ellenséges szakaszok több nagy és egymástól független csapattá szerveződtek, amelyek rettegésben tartották a déli vidéket. A nikarák és a mugeniek gyakorlatilag továbbra is háborúban álltak egymással. Hiába nem segítette már őket a hosszúíj alakú sziget, a mugeniek gyakorlatilag pár hónap leforgása alatt gyarmatosították a déli térséget. Zsin pedig hagyta nekik, mert megszállottan pártolta Vajszra felkelését, holott az otthonában dúlt az igazi háború.

Egyszer már cserben hagyta a délieket. Többé nem fog ilyet tenni.

– Kazuo azt mondja, még most is jönnek hajók – szólalt meg egy vékony, erőtlen gyerekhang mugini nyelven.

– Kazuo baromságokat beszél – vélekedett a társa.

Zsin és Kitaj a magas fűben kuporgott. Elég közel tudtak férkőzni a mugeni táborhoz ahhoz, hogy hallják a mit sem sejtő őrök pletykálkodását. Suttogó hangjuk messzire elszállt a kora esti levegőben. Zsin viszont már több mint egy éve nem használta a mugininyelv-tudását, és nagyon hegyeznie kellett a fülét, hogy értse, mit mondanak.

– Olyan a nyelvük, mintha rovarok ciripelnének – panaszolta egyszer Nö-csa, amikor még ostoba gyerekek voltak egy szinegardi osztályteremben, amikor még nem tudták, hogy a háború, amelyre kiképezik őket, nem csak elméletben létezik.

Zsinnek eszébe jutott, hogy Nö-csa utálta a mugininyelv-órákat. Nem értette a nyelvet, amikor megszokott módon csak hadarták a szavait, ezért minden órán csúfot űzött belőle, és már-már valóságosnak hangzó zagyvaságokkal nevettette meg az osztálytársait.

– Cip-cirip, cip-cirip – mondta, és közben csattogtatta a nyelvét a fogai között. – Mint a kis bogarak.

Mint a tücskök – gondolta Zsin. Vidéken kezdték először tücsöknek nevezni a mugenieket. Zsin nem tudta megállapítani, hogy ez új sértésnek számított-e, vagy egy régit élesztettek fel, amelyet már a születése előtt is használtak. Ez utóbbi lehetőség sem lepte volna meg. A történelem megismétli önmagát – ezt mostanra már nagyon jól tudta.

– Kazuo azt mondta, hajók érkeznek Tigris tartomány kikötőibe – mondta az első hang, amely egy fiúhoz tartozott. – A félreeső részeken horgonyoznak le, és apránként visszavisznek minket…

A másik őr felhorkantott.

– Hülyeség. Mostanra már tudnánk, ha tényleg így lenne.

Kis ideig csendben maradtak. Mozgolódni kezdtek a fűben. Zsin rájött, hogy lefekszenek. Talán a csillagokat nézték. Ostoba, messzemenőkig felelőtlen lépés. De a hangjuk alapján nagyon fiatalnak tűntek, inkább gyerekek voltak, mintsem katonák. Talán még nem jött meg az eszük.

– Itt más a hold – merengett az első őr.

Zsin felismerte ezt a szókapcsolatot. Még a Szinegardban tanulta. Egy régi mugini mondás volt, valamiféle aforizma. Egy révészről szóló legendából eredt, aki egy távoli csillagon élő nőt szeretett, ezért hidat épített a két világ között, hogy végre összeölelkezhessenek.

Itt más a hold. Azt értette ezalatt, hogy haza akar menni.

A mugeniek folyton azt mondogatták, hogy haza akarnak menni. Zsin egyfolytában ezzel szembesült, amikor kihallgatta a beszélgetéseiket. Úgy beszéltek az otthonukról, mintha még mindig létezett volna, mintha a hosszúíj alakú sziget valamilyen csodás paradicsom lett volna, ahová könnyűszerrel visszatérhetnek, ha hajók futnának be a kikötőbe. Az anyjukról, az apjukról, a nővérükről és a bátyjukról beszéltek, akik a parton várnának rájuk, mintha valahogy megmenekültek volna a mindent felperzselő piroklaszt ártól.

– Jobb, ha hozzászoksz – tanácsolta a második őr.

Minél többet beszéltek, annál fiatalabbnak tűntek. Zsin maga elé képzelte őket. A hangjuk alapján hórihorgas végtagokkal és pelyhedző bajusszal jelentek meg előtte. Nem lehettek idősebbek nála, talán nemrég töltötték be a húszat, de az is lehet, hogy fiatalabbak voltak.

Zsinnek eszébe jutott, amikor egy vele egykorú fiúval vívott párharcot Khurdalain ostrománál, amelyre mintha egy másik életben került volna sor. Emlékezett a holdvilágszerű arcára és a finom kezére. Emlékezett arra, hogy kidülledt a szeme, amikor a gyomrába döfte a kardját.

Biztos nagyon félt. Talán annyira, mint Zsin maga.

A lány érezte, hogy Kitaj mozdulatlanná dermed.

– Ők sem akarnak itt lenni – mondta a fiú hetekkel korábban. Kivallatott pár mugeni foglyot, és sokkal nagyobb együttérzést tanúsított irántuk, mint amennyit Zsin jónak látott volna. – Csak gyerekek. A negyedük még nálunk is fiatalabb, és nem ők akartak részt venni ebben a háborúban. A többségük csak kényszerből hagyta el az otthonát és ment a kegyetlen kiképzőtáborokba, hogy a családjuk ne végezze börtönben, és ne haljanak éhen. Nem gyilkolni akarnak, csak hazamenni.

De az otthonuk már nem létezett. Ezeknek a fiúknak nem volt hova menekülniük. Ha fennállt valaha is a békekötés esélye, ha valaha is lehetőség lett volna az ellenséges katonák áttérítésére, Zsin már rég gondoskodott arról, hogy ez ne valósulhasson meg.

A lelke mélyén ott tátongott hű barátja, a bűntudat széles szakadéka.

Próbált nem törődni vele.

Nagyon jól el tudta temetni az emlékeit, elvégre csak így vehette elejét annak, hogy megbolonduljon.

A gyerekből is lehet gyilkos – emlékeztette magát. A kisfiúk is lehetnek szörnyetegek.

Túlságosan elmosódtak a háború határai. Bűnrészesnek minősült minden egyes mugeni katona, aki valaha is egyenruhát öltött magára, és Zsinnek már nem volt türelme ahhoz, hogy megkülönböztesse egymástól a bűnösöket és az ártatlanokat. A speeri igazságszolgáltatás nem tűrt ellentmondást. Zsin bosszúja mindenkire kiterjedt. Nem volt ideje azon töprengeni, mi történhetett volna másként, hiszen fel kellett szabadítania a szülőföldjét.

Ismét lüktetni kezdett a csuklója. Lassan kifújta a levegőt a tüdejéből, lehunyta a szemét, és újra és újra átismételte a fejében a támadási tervet. Ezzel próbált felülkerekedni az idegességén.

Végighúzta az ujjait a hasán lévő sebhelyeken. Hagyta őket elidőzni azon a helyen, ahol Altan égő tenyere megbillogozta. Maga elé képzelte a fiatal őröket, és célponttá formálta át őket.

Több millió embert öltem már meg korábban – gondolta. Ez most egy rutinfeladat. Nem jelent semmit.

A nap ekkor már egy kis bíborvörös ponttá zsugorodott, alig látszott a hegycsúcsoktól. Az őrök elmentek. A mező egyelőre üres volt.

– Itt az idő – suttogta Kitaj.

Zsin felállt. Szembefordultak egymással, és megfogták egymás kezét.

– Hajnalban – mondta a lány.

– Hajnalban – ismételte meg Kitaj, majd átkarolta a lányt, és megcsókolta a homlokát.

Szokásukká vált, hogy így válnak el egymástól. Ezzel mondtak el mindent, aminek hangosan soha nem adtak szót. Harcolj bátran. Vigyázz ránk. Szeretlek.

Kitaj számára ez sokkal nehezebb lehetett, hiszen ő is minden alkalommal kockára tette az életét, amikor Zsin csatába indult.

A lány azt kívánta, bár ne lenne a kötelékük miatt ez a sebezhetőség. Ha ki tudta volna vágni a lelkéből azt a részt, amelyik veszélybe sodorta Kitajt – és amelyik Kitaj miatt veszélyben forgott –, megtette volna.

De tény, hogy a fiú élete is az övétől függött, és ez erősebb harcossá tette Zsint. Előrelátóbb és óvatosabb lett, kevésbé volt hajlamos kockázatokat vállalni, és amikor csak tehette, erősen és gyorsan csapott le az ellenségre. Már nem puszta dühből harcolt. Azért harcolt, hogy megvédje Kitajt – és rájött, hogy ez mindent megváltoztatott.

Kitaj még egyszer bólintott, majd eltűnt.

– Ő mindig hátul marad? – kérdezte Sen.

Zsin kedvelte a nőt. Sen Szajnang nyers, hatékony és gyakorlatias volt. Majom tartományban született, és részt vett a két utolsó mákháborúban. Megvetette a pártokra oszló politikát, és talán ez magyarázatul szolgált arra, miért volt egyike annak a pár tisztnek, akik önként követték Zsint a parancsnokként vezényelt első csatájába. Ez hálával töltötte el a lányt.

Azonban Sen túl jó megfigyelőképességgel rendelkezett. Mindig túl sokat kérdezett.

– Kitaj nem harcol – felelt Zsin.

– Miért nem? A Szinegardban tanult, nem?

Mert Kitaj jelentette Zsin egyedüli kapcsolódási pontját a mennyekkel. Mert Kitajnak egy biztonságos és csendes helyen kellett lennie ahhoz, hogy az elméje átjárót nyisson a lány és a főnix között. Mert minden egyes alkalommal, amikor Kitaj sebezhető és sérülékeny volt, az kétszer nagyobb kockázatot jelentett a lány életére.

Zsin féltve őrizte ezt a titkot. Ha Majom hadúr tudta volna, hogy Kitajban vetett horgonyt, akkor a kezében lett volna az egyetlen módszer, amellyel elpusztíthatja. És Zsin sem benne, sem a Déli Szövetségben nem bízott eléggé ahhoz, hogy erre esélyt adjon.

– A Szinegardban tanult stratégának. Nem gyalogos – szögezte le a lány.

Sent nem győzte meg ez a válasz.

– Pedig úgy forgatja a kardot.

– Lehet, de az esze értékesebb a kardjánál – felelt Zsin kurtán, hogy lezárja a beszélgetést. Khudla felé biccentett. – Itt az idő.

Ekkor szétáradt az ereiben az adrenalin. Úgy hallotta a fülében a szívveréseit, mintha a teste visszafelé számolt volna az öldökléshez. A város határán túl nyolc szempár szegeződött rá – a nyolc szakasz kapitányáé, akik úgy helyezkedtek el, hogy lássák a felcsapó lángokat.

Zsin végre megpillantotta a mezőn menetelő mugeni katonákat. Erre vártak. Most került sor az őrségváltásra.

A magasba emelte a bal kezét, hogy jelt adjon: egy vékony lángcsóva csapott a levegőbe három méterrel a feje fölött, majd elaludt.

A mező megmozdult. Katonák sereglettek rá észak és kelet felől. Kiözönlöttek a folyóparti rejtekhelyekről, a szurdokokból és az erdőkből. Olyanok voltak, akár a bolyból menekülő hangyák. Zsin elégedetten nézte őket. Mit számít, ha az ő katonái kevesebben vannak, mint a védelem? A mugeniek azt sem fogják tudni, merről éri őket támadás.

Ezután több füttyszót hallott, ami egyértelműen arra utalt, hogy minden szakasz sikeresen elfoglalta a helyét. Sen katonái keleten, Lin katonái pedig északon sorakoztak fel.

Zsin egymagában testesítette meg a délről támadó haderőt.

A mugenieket váratlanul érte a rajtaütés. Többségük aludt vagy aludni készült. Szemüket dörzsölve botorkáltak ki a sátrakból és a barakkokból. Zsin majdnem felnevetett, miközben őket figyelte. Mindegyikük arca ugyanolyan rémült kifejezést tükrözött, amikor meglátták, mitől lett olyan meleg az éjszakai levegő.

Zsin felemelte a karját. Háromméteres ragyogó szárnyak törtek elő a vállából.

Kitaj egyszer a szemére vetette, hogy túlságosan keresi a feltűnést, és hogy fontosabb neki a hatékonyságnál az, hogy a figyelem középpontjába kerüljön.

Mit számított? Semmi értelme nem lett volna visszafognia magát, amikor mindenki tudta, mire képes. Emellett Zsin azt akarta, hogy az emlékezetükbe vésődjön ez a kép, és ez legyen az utolsó, amit látnak, mielőtt meghalnak – egy speerit és az istenét.

Úgy oszlottak szét előtte a katonák, mint a riadt tyúkok. Egyiknek-másiknak volt mersze felé lendíteni a kardját. A félelem vezérelte a mozdulataikat, és rosszul céloztak. Zsin előrefelé tartott, széttárta a karját, és mindent felperzselt, amit csak látott.

Ezután a mugeniek üvöltözni kezdtek, Zsin pedig extázisba esett.

Nagyon sokáig gyűlölettel töltötte el az az érzés, amit akkor érzett, amikor lángra kapott. Gyűlölte a tüzet és az istenét. De többé már nem gyűlöli. Most már beismerhette magának, hogy szereti ezt az érzést. Szerette hagyni, hogy a legelemibb ösztönei átvegyék felette az irányítást. Tobzódott ebben az érzésben.

Nem kellett megerőltetnie magát ahhoz, hogy felkorbácsolja az indulatait. Csak fel kellett idéznie Golin Nisz holttesteit. A laboratórium holttesteit. A rakparton égő Altant, a neki szánt nyomorúságos élet nyomorúságos végét.

A gyűlölet furcsa dolgokat művelt vele. Belülről emésztette fel, akár egy méreg. Megfeszítette a testének minden izmát, annyira felforrósította az ereiben csörgedező vért, hogy már azt hitte, kettéhasad a feje, mégis ez adott erőt minden cselekedetéhez. A gyűlölet saját tűzzel égett benne, és akiben nincs más érzelem, azt ez tartja melegen.

Zsin egykor úgy bánt a tűzzel, akár egy tompa pengével: hagyta, hogy a főnix irányítsa, mintha ő maga lenne a fegyver, és nem fordítva. Egykor csak ahhoz értett, hogy legyen az isteni tűzáradat átjárója. De az ehhez hasonló féktelen robbanásoknak csak akkor vette hasznát, ha népirtásra készült. A felszabadító hadjáratok pontosságot igényeltek.

Heteken át gyakorolta Kitajjal a tűz megidézésének fortélyait. Megtanulta kardhoz hasonló formába önteni. Megtanult szálanként csapkodni vele, akár egy ostorral. Megtanulta mozgó, táncoló lényként, oroszlánként, tigrisként, főnixként megjeleníteni.

Rengeteg módszert elsajátított arra, hogyan öljön a tűzzel. Leginkább a szemre szeretett támadni. A végtagok hamuvá égetése túl sokáig tartott. Az emberi test meglepően sokáig tudott égni, Zsin pedig gyorsan véget akart vetni a csatáknak. Valójában az egész emberi fej kitűnő célpontnak bizonyult. A haj könnyen lángra kapott, a felületes fejsérülések pedig jobban zavarták a harcosokat, mint bármilyen más kisebb seb. De ha Zsin a szemüket célozta meg, akkor felperzselte a retinájukat, becsukásra kényszerítette a szemüket, és leégette a szemhéjukat, ami következtében másodpercek alatt meg tudta vakítani az ellenfeleit.

Jobbról gyors mozgásra lett figyelmes. Valaki rá akart támadni.

A főnix felnevetett. Micsoda vakmerőség!

Fél másodperccel azelőtt, hogy a férfi a közelébe férkőzött volna, Zsin az arca felé fordította a tenyerét.

A katona szemei egyesével pukkantak ki, és undorító folyadék csöpögött le az arcán. Kinyitotta a száját, hogy felüvöltsön, de Zsin lángokat vetett a torkába.

Ez csak akkor számított volna groteszknek, ha embernek tekinti az ellenfeleit. De nem embereket látott maga előtt, mert a Szinegard és Altan megtanította neki, hogyan határolja és válassza el egymástól a gondolatait. Tanuld meg nem az embert, hanem a testet látni. A lélek nincs ott. A test csak különböző célpontok összessége, és mind nagyon fényesen ég.

– Tudod, honnan származnak a mugeniek? – kérdezte tőle egyszer Altan. – Tudod, milyen faj?

Amikor erről beszéltek, épp a Muzsujon haladtak Khurdalain felé. Akkor vette kezdetét a harmadik mákháború. Zsin nemrég került ki a Szinegardból, még ostoba és naiv volt, nehezére esett elfogadni a tényt, hogy már nem diák, hanem katona. Altan nemrég lett a parancsnoka, ő pedig csüngött minden szaván. Annyira lenyűgözte a férfi, hogy egy mondatot is alig tudott megfogalmazni.

Rájött, hogy Altan választ vár tőle, ezért kimondta az első dolgot, ami eszébe jutott.

– Ők… hm. Rokonságban állnak velünk?

– Tudod, hogyan?

A tankönyvek több válasszal is szolgáltak erre a kérdésre, és Zsin bármelyiket felidézhette volna. Az aszály vagy az áradás által okozott népvándorlási hullám sodorta őket erre. Valójában száműzött arisztokraták. A Vörös császár előtti időkre visszanyúló klánháború túlélői. Senki sem tudta biztosan. Zsin sok elméletet tanult, és mind egyformán hihetőnek tűnt. De sejtette, hogy Altant nem igazán érdekli a válasz, ezért csak ingatta a fejét.

Jól tette, hogy hallgatott a megérzéseire. Altan el akart mondani neki egy történetet.

– A Vörös császárnak volt réges-régen egy háziállata. Egy bestiális teremtmény, valamilyen fölöttébb okos majom, amit a hegyekben talált. Egy ronda, megátalkodott kis szemét. Hallottad már ezt a mesét?

– Még nem – suttogta a lány. – Mondd el!

– A Vörös császár egy ketrecben tartotta a palotájában – folytatta Altan. – Időnként előhozta, hogy megmutassa a vendégeinek. Szerették nézni, ahogy állatokat öl meg. Disznókat vagy kakasokat eresztettek be hozzá, és végignézték, ahogy kibelezi őket. Gondolom, remekül szórakoztak. Aztán egy nap a vadállat kitört a ketrecből, puszta kézzel megölt egy minisztert, elrabolta a Vörös császár lányát, és visszamenekült a hegyekbe.

– Nem tudtam, hogy a Vörös császárnak volt egy lánya is – jegyezte meg Zsin báván.

Valamiért ez ragadta meg a legjobban a történetben. Az utókor csak a hercegekre, a Vörös császár fiaira emlékezett.

– Senki sem tudja. A történtek után kitöröltette a krónikákból. A fenevad teherbe ejtette a lányt, aki sehogy sem tudta elhajtani a magzatát, mert továbbra is a majom rabságában élt. Végül egy fészekaljnyi félig-meddig emberszerű szerzetnek adott életet, és a hegyekben nevelte őket. A Vörös császár évekkel később azzal bízta meg a tábornokait, hogy űzzék ki őket a birodalomból, és ekkor menekültek a hosszúíj alakú szigetre.

Zsin még soha nem hallotta ezt a változatot, de talált benne logikát. A nikarák szerették majomhoz hasonlítani a mugenieket. Félembernek hívták őket az alacsony termetük miatt. Bár amikor Zsin végre a saját szemével is megpillanthatott egy föderációs katonát, nem igazán tudta megkülönböztetni egy falusi nikarától.

Altan elhallgatott, a lányt figyelte, válaszra várt.

De Zsinben csak egy kérdés merült fel, amelyet nem akart feltenni, mert tudta, hogy Altan nem tudna rá felelni.

Ha csak vadállatok, akkor hogyhogy meg tudnak minket ölni?

Ki dönti el, ki számít embernek? A nikarák a speerieket is vadállatnak tartották, és évszázadokon át harci rabszolgának használták őket. Az ellenfelek nem emberek – hát legyen. De ha állatok, akkor alsóbbrendűnek kell lenniük. Viszont ha a mugeniek alsóbbrendűek, akkor hogyan győzedelmeskedhettek a nikarák fölött? Ez azt jelentette, hogy ebben a világban vadállattá kell válni a túléléshez?

Lehet, hogy valójában senki sem fenevad. Lehet, hogy csak a gyilkosság során minősül át azzá. Először el kell venni a másik emberségét, hogy meg lehessen ölni. A Szinegardban a stratégiamester, Ircsa egyszer azt tanította nekik, hogy a csata hevében tárgyaknak, elvont, különálló részeknek kell tekinteniük az ellenfeleiket, nem pedig egységes létezőnek, mert így egyszerűbb kardot döfni egy dobogó szívbe. De elképzelhető, hogy ha nem tárgyként, hanem állatként nézünk valakire, akkor nemcsak hogy habozás nélkül tudjuk kioltani az életét, hanem még élvezzük is az öldöklést. Akkor az jó érzéssel tölt el, mint ahogy jó érzés belerúgni egy hangyabolyba is.

– Embert erőszakoló majmok. Korcs denevérek. Fenevadak fattyai. Ostoba vademberek. – Altan keserűen ejtette ki az utolsó szavakat. Talán azért, mert mások ugyanezekkel a szavakkal jellemezték őt. – Ezek a mugeniek.

Zsin percek alatt utat tört magának a táborban. A mugeniek szinte semmilyen ellenállást nem tanúsítottak. Azok a katonák, akikkel Szinegardban és Khurdalainban kellett megmérkőznie, mindenre kiterjedő kiképzésben részesültek, és alaposan fel voltak fegyverezve. Csillogó kardokkal és vegyi fegyverek végeláthatatlan hadával rendelkeztek, és ezekkel sereglettek be a városok központjaiba. Ezek a katonák viszont a harc helyett futni kezdtek, és megdöbbentően könnyen ki lehetett oltani az életüket.

Túl egyszerű volt az egész. Annyira egyszerű, hogy Zsin lelassított. Szerette volna kiélvezni, hogy ekkora hatalommal rendelkezik fölöttük. Korábban én voltam az áldozat, sírva könyörögtem kegyelemért. Most pedig ti hunyászkodtok meg előttem.

Nem kellett volna lelassítania.

Mert amint lelassított, észrevette, mennyire felkészületlenek az ellenfelei. Szinte nem is tűntek katonának. Nagyon fiatalok lehettek.

Az előtte álló fiú kardot fogott a kezében, mégsem használta. Még csak meg sem próbált szembeszállni a lánnyal, csak felemelt kézzel bukdácsolt hátrafelé, és kegyelemért esdekelt.

– Kérlek, ne! – mondta többször.

Talán ő volt az őr, akinek korábban Zsin hallotta a hangját, mert ugyanolyan vékony, elcsukló hangon beszélt.

– Kérlek!

Zsin csak azért nem fordította felé a tenyerét, mert feltűnt neki, hogy a fiú a nikarák nyelvét használja.

Alaposabban megnézte magának. Nikara lett volna? Egy háborús fogoly? Nem viselt mugeni egyenruhát, talán egy ártatlan…

– Kérlek – ismételte meg a fiú. – Ne…

A kiejtése megpecsételte a sorsát. Túl kurtán ejtette ki a szavakat. Végül mégsem nikara volt, hanem csak egy okos mugeni harcos, aki azt hitte, kegyelmet nyer, ha sikerül megtévesztenie.

– Tűzre veled! – mondta a lány.

A fiú hátrazuhant. Zsin látta, hogy kinyitja a száját, látta, hogy szánalmas sikolyra torzult az arca, mielőtt megfeketedett és megszilárdult volna. Nem hatotta meg a látvány.

Végül mindig nagyon könnyen felül tudott kerekedni az érzésein. Nem számított, hogy a mostani ellenfelei fiatal fiúknak néztek ki, vagy hogy egyáltalán nem hasonlítottak azokhoz a szörnyetegekhez, akikkel Zsinnek korábban dolga akadt. A faji felsőbbrendűség háborúját vívták, ezért ez mit sem számított. Ha mugeniek voltak, az azt jelentette, hogy tücskök, vagyis a lány összetiporhatta őket a lábával, és a világegyetem szinte észre sem vette a veszteséget.

Altan egyszer arra kényszerítette, hogy nézze végig, ahogy elevenen megéget egy mókust.

Reggelire fogta egy egyszerű hálós csapdával. Még élt, amikor kihozta az erdőből, ide-oda tekeregve próbált szabadulni az erős szorításból. Ahelyett, hogy Altan kitekerte volna a nyakát, úgy döntött, tanít valamit a lánynak.

– Tudod, pontosan hogyan öl a tűz? – kérdezte Zsintől.

A lány ingatta a fejét. Elbűvölten nézte, ahogy a férfi tenyere fölött egy lángnyelv jelenik meg.

Altan figyelemre méltó módon tudta formálni a tüzet. Olyan volt, akár egy bábjátékos, könnyűszerrel alakított ki csodás formákat a lángokból: hol egy repülő madarat, hol egy suhanó sárkányt, hol egy emberi alakot, amely az ujjai által körülhatárolt ketrecben csapkodott, amíg Altan össze nem csukta a tenyerét.

Zsin lenyűgözve figyelte a férfi levegőben táncoló ujjait. A kérdés váratlanul érte, és amikor megszólalt, esetlen, ostoba szavak jöttek ki a száján.

– A hőség… mármint, hm…

Altan elhúzta a száját.

– A tűzzel nem lehet hatékonyan ölni. Tudtad, hogy a halál pillanata valójában szinte fájdalommentes? A tűz felemészti az összes levegőt az áldozat körül, majd megfojtja.

Zsin pislogott.

– És az nem jó?

– Már miért lenne jó? Ha gyors halált akarsz, ott a kard. Vagy egy nyílvessző. – Altan megtekert egy lángnyelvet az ujjai körül. – Csak akkor érdemes speerieket is bevetni a csatában, ha a cél az ellenség rettegésben tartása. Azt akarjuk, hogy az áldozat szenvedjen. Azt akarjuk, hogy elégjen, méghozzá lassan.

A férfi a kezébe vette a megkötözött mókust, és rákulcsolta az ujjait. A mókus egy hangot sem tudott kiadni, de Zsin szinte hallotta a reszketeg, halk zihálást, amely a rángatózó végtagok ütemét követte.

– A bőrét figyeld! – utasította Altan.

Amint leégett a bundája, Zsin megpillantotta alatta a rózsaszín bőrt, amely felhólyagosodott, megrepedt, majd megfeketedett és megkeményedett.

– Először felforr. Aztán elkezd lehámlani róla. Figyeld a színét. Amint megfeketedik, és amint a feketeség terjedni kezd, már semmi sem hozza vissza.

Altan a lány felé tartotta a mókust.

– Nem éheztél meg?

Zsin a mókus apró, fekete szemére pillantott, amely az égés nyomán kidudorodott és megüvegesedett. Felkavarodott a gyomra, és nem tudta, mi a rosszabb: az, ahogy az állat lába rángatózik a haláltusa közben, vagy a tény, hogy olyan rémesen jó illatot áraszt a megsült húsa.

Mire végzett a tábor déli részén, a többi katonája Khudla keleti negyedének egyik sarkában kerítette körbe az életben maradt mugeni katonákat. Amikor Zsin odaért, utat engedtek előtte, hogy előrébb tudjon menni.

– Régóta várunk – jegyezte meg Sen.

– Elragadtattam magam. Túl jó móka volt.

– A déli negyed…

– Vége. – Zsin összedörzsölte az ujjait, és a megszáradt vér pelyhekben hullt le róluk a földre. – Miért nem támadunk?

– Túszokat ejtettek a templomban – tájékoztatta Sen.

Okosan tették. Zsin szemügyre vette az épületet. Az utóbbi időkben látott vidéki templomokat felidézve ez a szebbek közé tartozott, mert kőből, nem pedig fából építették. Nem égett volna le könnyen, ráadásul az odabent lévő mugeni tüzérek pontosan rájuk láttak a felső szintekről.

– Egyesével fognak kilőni minket – vélekedett Sen.

Mintha csak érvényt akarna szerezni az előző kijelentésnek, egy rakéta süvített el a fejük fölött, majd a barikádjuktól tíz méterre egy fának csapódva felrobbant.

– Akkor üssünk rajtuk!

– Attól tartunk, hogy gázt vetnének be.

– Ha lenne náluk gáz, már használták volna.

– Lehet, hogy rád vártak – vetette fel Sen.

Logikus lett volna.

– Akkor gyújtsuk fel.

– Nem tudunk átjutni a köveken…

– Ti nem tudtok átjutni.

Zsin billegetni kezdte az ujjait, mire egy tűzsárkány táncolt végig a tenyerén. A lány hunyorogva méregette a templomot. A hatótávolságán belülre esett, könnyűszerrel tudott volna pusztítást végezni ötven méterrel arrébb is. Csak egy lángnyelvet kellett becsempésznie az ablakon. Amint a tűz túljutott volna a köveken, bőven lett volna mivel táplálkoznia.

– Hány túszt ejtettek? – kérdezte Zsin.

– Számít? – kérdezte Sen.

– Nekem igen.

Sen egy percig hallgatott, majd bólintott.

– Ötöt-hatot. Nyolcnál nem többet.

– Fontosakat?

A nők és a gyerekek halála nem sok következménnyel járna. A helyi vezetőkkel viszont valószínűleg már más a helyzet.

– Amennyire tudom, nem. Szou-csi emberei a város túlsó felében vannak. Neki pedig nincs családja.

Zsin még egyszer átgondolta a lehetőségeket.

A katonák továbbra is lerohanhatnák a templomot, de az áldozatokkal járna, különösen akkor, ha a mugenieknek tényleg vannak gáztartályaik. A déli sereg nem engedhette meg magának, hogy embereket veszítsen, már így is túl kevesen voltak.

És az is számított, hogy Zsin milyen módon arat győzelmet. Egy nagy próbatételnek fogta fel ezt a műveletet. Ha nemcsak győztesen, hanem minimális emberveszteséggel kerül ki a csatából, akkor talán Majom hadúr egy egész hadsereget ad a kezébe. Egyértelműnek tűnt számára a döntés, hiszen nem oldaloghatott vissza csak a katonái felével.

– Ki tud még a túszokról? – kérdezte Sentől.

– Csak akik itt vannak.

– A falusiak?

– Mindenkit kimenekítettünk, akit csak találtunk – felelt Sen, ami azt jelentette: Senki sem fogja elmondani, mit tettél.

Zsin bólintott.

– Akkor vidd innen az embereket! Legalább száz méterre. Nem akarom, hogy belélegezzék a füstöt.

Sen elsápadt.

– Tábornok…

– Ez nem kérés volt – jelentette ki Zsin határozott hangon.

Sen bólintott, majd futásnak eredt. A környék másodperceken belül kiürült. Zsin egyedül állt az udvaron, a tenyeréhez dörzsölte az ujjait.

Érzed, Kitaj? Tudod, mire készülök?

Zsin nem engedhette meg magának a tétovázást. Még azelőtt cselekednie kellett, hogy a mugeniek kimerészkedtek volna, hogy fényt derítsenek a csend okára.

Kifelé fordította a tenyerét, és fellobbantak rajta a lángok. A templom ajtajának zárja felé irányította őket. Látta, hogy meghajlik a fém, és törhetetlen formává csavarodik.

Ezután bizonyára a mugeniek is rájöttek, mi történik, mert valaki odabent üvöltözni kezdett.

Zsin növelte a lángok hőfokát, hogy a tűz ropogása elnyomja a sikolyt, de az valahogy utat tört magának a falakon keresztül. A fájdalom fejhangú visítása volt. Talán egy gyerekből vagy egy nőből tört fel. Vagy talán egy csecsemőből. De ez nem jelentett semmit. Zsin tudta, hogy meglett férfiak is képesek fülsértően sikítozni.

Tovább dagasztotta a tüzet, amely már olyan hangosan ropogott, hogy Zsin a saját gondolatait sem hallotta. Ennek ellenére a sikoly ezen is áthatolt.

Zsin szorosan lehunyta a szemét. Elképzelte, ahogy hátrafelé zuhan a főnix melege felé, abba a távoli térbe, ahol semmi sem számít, csak a düh. Aztán a vékony hang remegni kezdett.

Égj el! – gondolta. Fogd be, és égj el!

2

– Szép munka – dicsérte Kitaj.

Zsin átölelte és magához szorította a fiút. Hosszú ideig az ölelésébe temetkezett. Mostanra már hozzá kellett volna szoknia ahhoz, hogy néha elválnak egymástól kis időre, de minden egyes alkalommal egyre nehezebben tudta magára hagyni a fiút.

Próbálta meggyőzni magát arról, hogy ez nem kizárólag amiatt van így, mert Kitaj a saját hatalma egyetlen forrása, hogy nem csak egy önző érdekről van szó, hiszen ha bármi történt volna a fiúval, Zsin semmi hasznát nem tudta volna venni a képességeinek.

Nem. A lány felelősnek érezte magát a fiúért. Vagyis inkább bűntudatot érzett miatta. Kitaj elméje kötélként feszült a lány és a főnix között, és Kitaj mindent érzett a dühtől kezdve a gyűlöleten át a szégyenig. Biztonságos távolságban tartotta a lányt a megtébolyodástól, aki cserébe tébolynak tette ki őt. Ezt az adósságot semmivel sem lehetett visszafizetni.

– Remegsz – mondta a lány.

– Jól vagyok. Semmi az egész.

– Nem mondasz igazat.

Zsin még a gyenge fényben is látta, hogy Kitaj lába remeg. Egyáltalán nem volt jól, állni is alig tudott. Minden csata után ugyanez a beszélgetés zajlott le közöttük. Minden egyes alkalommal, amikor Zsin visszatért, és látta, mit tett a barátjával, látta sápadt, meggyötört arcát, és akkor tudatosodott benne, hogy ez Kitaj számára kínzással ért fel. Kitaj pedig minden alkalommal tagadta a dolgot.

Zsin kevesebbszer használta volna a tüzet, ha a fiú erre kéri. De soha nem kérte.

– Túlélem – tette hozzá Kitaj halkan, majd a válla mögé intett a fejével. – Sikerült felhívnod magadra a figyelmet.

Amikor Zsin megfordult, Khudla túlélőit látta maga előtt.

Ilyesmire elég gyakran került sor ahhoz, hogy már tudja, mire számítson.

Először tétován, csoportokba verődve kezdtek el botorkálni felé. Kíváncsian suttogtak és rémülten mutogattak. Aztán amikor rájöttek, hogy az új sereg nem mugeni, hanem nikara, és nem a milícia, hanem valami teljesen más, és hogy Zsin katonái nem azért mentek oda, hogy leigázzák őket, akkor megnőtt a bátorságuk.

– Ő lenne a speeri? – kérdezték.

– Te vagy a speeri?

– Közülünk valók vagytok?

Aztán a suttogás egyre hangosabb lett, és egyre nagyobbra duzzadt a tömeg. Emberek tömörültek a lány köré. A nevét, a fajának a nevét, az istene nevét ismételgették. Erre a helyre is eljutott a híre, erdőn-mezőn át terjedtek a róla szóló legendák.

Kinyújtották a kezüket, hogy megérintsék.

Zsin mellkasa összeszorult. Egyre gyorsabban vette a levegőt, és gombócot érzett a torkában.

Kitaj megszorította a vállát. Kérdés nélkül is tudta, mi a baj.

– Zsin… – szólalt meg.

– Minden rendben – motyogta a lány. – Minden rendben.

Ezek a kezek nem ellenségesen közeledtek felé, nem jelentettek veszélyt. Zsin tudta ezt, de a teste nem. Nagy levegőt vett, és próbálta megfelelően elrendezni az arcvonásait. El kellett játszania a szerepet. Nem lehetett az az ijedt lány, aki egykor volt, és nem lehetett fáradt katona sem, akinek most érezte magát, mert azzá a vezetővé kellett válnia, akire ezeknek az embereknek szükségük volt.

– Szabadok vagytok – közölte velük. A hangja remegett a kimerültségtől. Köhintett egyet. – Menjetek!

A tömeg felbolydult, amikor meghallották, hogy az ő nyelvükön szólal meg. Nem az északiak érdes nyelvjárását beszélte, hanem a déliek lassú, gördülékeny dialektusát.

Még mindig ámulatba esve, rettegéssel néztek rá. Zsin ugyanakkor tudta, hogy ez az a fajta félelem, amelyik átalakul szeretetté.

Felemelte a hangját, amely ekkor már nem remegett.

– Menjetek, mondjátok el a családotoknak, hogy megmenekültetek. Mondjátok el nekik, hogy a mugeniek már nem árthatnak nektek. És amikor megkérdezik, ki tépte szét a láncaitokat, mondjátok meg, hogy a Déli Szövetség a főnixszel az élén végigvonul az egész birodalmon. Mondjátok meg nekik, hogy visszafoglaljuk az otthonunkat.

Miközben a nap egyre magasabbra vándorolt az égen, Zsin hozzálátott Khudla felszabadításához.

Ezt a feladatot már élveznie kellett volna. Jó érzéssel kellett volna eltöltenie, amikor közli a hálás falusiakkal, hogy az egykori megszállóik mostanra füstölgő hamuhalmok.

De Zsin rettegett a felszabadítástól. A félig megsemmisített falvak átfésülése és a túlélők felkutatása csak azt jelentette, hogy ismét tanúja lehetett a Föderáció kegyetlenségének. Inkább újra harcba szállt volna, csak hogy ne kelljen szembesülnie a szenvedéssel. Nem számított, hogy Golin Nisznél már a szeme elé tárult a legrosszabb. Hogy számtalanszor látta a legrosszabbat, amit egy emberi testtel csak tenni lehet. Semmivel sem vált elviselhetőbbé.

Mostanra megtanulta, hogy a mugeniek mindig ugyanazt a három módszert vetik be, amikor elfoglalnak egy várost. Egyértelműen azonosítható mesterfogásokhoz folyamodtak, és olyan világosan példázták a szándékaikat, hogy mostanra Zsin már könyvet tudott volna írni arról, hogyan kell leigázni egy társadalmat.

A mugeniek először mindig összegyűjtötték az összes nikara férfit, aki szembeszegült velük. Kivezényelték őket a mezőre, ahol vagy lelőtték, vagy lefejezték őket. Gyakrabban került sor lefejezésre, mert a nyílvessző értékes erőforrás, és nem lehet mindig sértetlenül kihúzni az áldozatokból. Nem ölték meg az összes helyi férfit, csak azokat, akik bajjal fenyegettek. Szükségük volt a munkásokra.

Másodszor vagy átszervezték, vagy megsemmisítették a falu infrastruktúráját. A robusztusabb épületeket barakkokká alakították át, a könnyebb szerkezetűeket pedig lebontották és tűzifának használták. Felforgatták az emberek otthonait, és elvették tőlük a bútoraikat, a takaróikat, az értékeiket és a porcelánjaikat, hogy berendezzék a saját barakkjukat. Hatékonyan formálták át üres vázzá a falvakat. Zsin gyakran szembesült azzal, hogy a felszabadított falusiak disznóólakban zsúfolódtak össze, hogy melegen tartsák egymást.

A mugeniek ezután beválasztották magukat a helyi vezetők közé. Elvégre mit tehettek volna, amikor nem ismerték a helyi nyelvet? Amikor nem értették a helyi politika nüanszait? Nem válthatták le a meglévő vezetést, mert az zűrzavart eredményezett volna. Inkább beépültek a vezetők közé. Megkeresték a helyi zsarnokokat, hogy ők végezzék el helyettük a piszkos munkát.

Zsin gyűlölte azokat, akik együttműködtek velük. Az ő szemében ez csaknem nagyobb bűnnek számított a Föderáció bűneinél. A mugeniek legalább az ellenséges fajt vették célba, ami háborús időkben természetes ösztön. De a kollaboránsok a saját fajtájuk meggyilkolásában, megcsonkításában és megnyomorításában segítettek a mugenieknek. Ez felfoghatatlan volt. Nem lehetett megbocsátani.

Zsin és Kitaj sosem értettek egyet abban, hogy mihez kezdjenek az elfogott kollaboránsokkal. Kitaj kegyelemért könyörgött. Azzal érvelt, hogy kétségbeestek. A saját bőrüket próbálták menteni. Talán a falusiak közül is megmentettek párat. A behódolás néha képes megkímélni a fájdalomtól. A behódolás talán minket is megmentett volna Golin Nisznél.

A francokat! – legyintett Zsin. A behódolás egyenlő a gyávasággal. Zsin szemében nem volt becsülete annak, aki a harc helyett inkább meghalt volna. Ő máglyára akarta vetni a kollaboránsokat.

De erre a kérdésre nem nekik kellett választ találniuk. A falvak lakói végül mindig maguk tettek pontot az ügy végére. Valamikor a következő héten vagy akár már másnap a tér közepére fogják rángatni a kollaboránsokat, vallomást fognak belőlük kicsikarni, aztán megnyúzzák, megvesszőzik, összeverik vagy megkövezik őket. Zsinnek soha nem kellett közbeavatkoznia. A dél maga szolgáltatott igazságot. Khudla lakosai még nem tapasztalták meg az erőszak katarzisát – alig kelt még fel a nap egy nyilvános kivégzéshez, és a falusiak túlságosan éhesek és fáradtak voltak ahhoz, hogy csőcselékké verődjenek –, de Zsin tudta, hogy nemsokára sikolyokat fog hallani.

Addig is meg kellett találnia a túlélőket. Foglyokat keresett. A Föderáció szokás szerint bebörtönözte azokat a túlzottan önálló és irányíthatatlan politikai szakadárokat és katonákat, akik túl hasznosak voltak ahhoz, hogy végezzenek velük. Emellett túszokat is ejtettek, mert azt hitték, azzal elbátortalanítják az esetleges támadóikat. A foglyok néha nem sokkal azelőtt haltak meg, hogy rájuk találtak volna. Vagy a kétségbeesett, ostrom alatt álló mugeni katonák töltötték ki rajtuk az utolsó bosszújukat, vagy Zsin tüzének fojtogató füstje miatt lelték halálukat.

Ám legtöbbször élve kerültek elő. A mugeniek nem végeztek velük, mert a saját céljaik szolgálatába akarták állítani őket.

Kitaj a falu keleti végébe vezette a katonákat, ahol a pusztítástól megmenekült, mugeniek által elfoglalt épületek álltak. A fiú páratlan tehetséggel találta meg a túlélőket. Egy alkalommal ő maga is heteken át rejtőzött egy befalazott fal mögött Golin Niszben, a térdét magához ölelve lapult, miközben a Föderáció kirángatta a nikara katonákat a rejtekhelyükről, és lelőtte őket az utcán. Tudta, milyen jeleket kell keresnie: ponyvát, kupacokban álló törmeléket, amely valahogy nem illik a környezetébe, alig észrevehető lábnyomokat a porban vagy a rémült csendben visszhangzó, apró lélegzetvételeket.

Zsin egymagában kutatta át a kiégett épületeket.

Rettegett ettől a feladattól. Félt attól, hogy a megégett deszkák alatt összetört és vérző, de még lélegző testeket talál. Sokszor már nem lehetett segíteni rajtuk. Az esetek felében Zsin maga okozta a vesztüket. Amint felcsaptak a lángok, nehezen lehetett eloltani őket.

Ennek ellenére meg kellett próbálnia.

– Van itt valaki? – tette fel a kérdést újra és újra. – Csapj valamilyen zajt! Bármilyet. Figyelek.

Körbejárt minden egyes pincét, minden elhagyatott fülkét és aknát, a túlélőket szólongatta, és ügyelt arra, hogy meghallja a neszeket a visszhangzó csendben. Rémes sors várt volna arra, aki láncra verve, lassan hal éhen vagy fullad meg, mert bár a faluját felszabadították, a túlélők megfeledkeztek róla. Zsin egy magraktárban botorkált, csípte a szemét a füst. Kételkedett abban, hogy bármit is talál – már így is belebotlott két hullába –, de várt még egy percet, mielőtt továbbállt volna. Sose tudni.

A türelme kifizetődőnek bizonyult.

– Hátul – szólalt meg egy hang.

Zsin egy lángnyelvet keltett életre a tenyerén, hogy megvilágítsa vele a pince túlsó falát. Nem látott semmit, csak üres búzazsákokat. Közelebb lépett.

– Ki az? – kérdezte a lány.

– Szou-csi. Valószínűleg engem keresel.

Zsin lánccsörömpölést hallott, és arra jutott, hogy ez nem csapda. Felismerte a folyékony, falusias hanglejtést. Ezt a legjobb mugeni kémek sem tudták volna utánozni, mert nekik csak az elharapott szinegardi nyelvjárást tanították meg.

A pince túlsó végébe ment, megállt, és még jobban bevilágította a helyiséget.

Khudla megszállásának a falu felszabadítása volt az első célja, a második pedig Jang Szou-csi megkeresése. Ez a férfi állt a lázadók élére, és a helyiek hősként tisztelték. Nem sokkal ezelőtt még a mugeniek ellen harcolt Majom tartomány déli részén. Zsin minél közelebb ért Khudlához, annál több legendát és szóbeszédet hallott róla. Jang Szou-csi tízezer kilométerre is ellát. Beszél az állatok nyelvén, és tudja, mikor jönnek a mugeniek, mert a madarak mindig figyelmeztetik. A bőrét semmilyen fém nem sértheti fel: sem kard, sem nyílvessző, sem balta, sem dárda.

A földhöz láncolt férfi a legkevésbé sem felelt meg ennek a leírásnak. Meglepően fiatalnak tűnt, legfeljebb pár évvel lehetett idősebb Zsinnél. Bozontos szakálla benőtte a nyakát és az állát, ami arról tanúskodott, hogy sok ideig tarthatták fogva. Ennek ellenére egyenes háttal ült, válla nem görnyedt előre, és a szeme fényesen ragyogott a tűzfényben.

Zsin akaratlanul is nyugtázta, hogy meglepően jóképű.

– Szóval te vagy a speeri – mondta a férfi. – Azt hittem, magasabb vagy.

– Én meg azt, hogy te idősebb.

– Akkor mindketten csalódást okoztunk a másiknak. – A férfi megrázta a láncait. – Eltartott egy ideig, mire rám találtál. Mit csináltál egész este?

Zsin letérdelt, és megpróbálta kiszabadítani Szou-csit.

– Semmi köszönöm? – vetette a szemére.

– Egy kézzel akarod kinyitni? – kérdezte kétkedve Szou-csi.

Zsin egy tűvel matatott.

– Nézd, ha továbbra is…

– Add ide! – szakította félbe a férfi, és kivette a tűt a kezéből. – Csak tartsd úgy a zárat, hogy lássam. Világítsd meg! Így ni.

A férfi figyelemre méltó hozzáértéssel nyitotta ki a zárat. Miközben Zsin őt figyelte, kicsit elfogta a féltékenység. Még mindig fájt neki, hogy egyik pillanatról a másikra a legegyszerűbb dolgok – kinyitni egy zárat, felöltözni, ételt szedni a csajkába – is átkozottul nehéznek bizonyultak számára.

Egy ostoba dolog miatt vesztette el a kezét. Bár lett volna náluk egy kulcs. Bárcsak lopni tudtak volna valahonnan egy kibaszott kulcsot.

Viszketett a csonkja. Összeszorította a fogát, erőt vett magán, és ellenállt a késztetésnek, hogy megvakarja.

Szou-csi kevesebb mint egy perc alatt kinyitotta a zárat. Lerázta magáról a láncokat, felsóhajtott, és a csuklóját dörzsölgette. A bokáján fityegő lánc felé hajolt.

– Így már jobb. Ide tudnál világítani?

Zsin fellobbantott egy lángnyelvet a zár közelében, és közben ügyelt arra, hogy ne perzselje meg a férfi bőrét.

Észrevette, hogy Szou-csi jobb kezének középső ujjáról hiányzik az utolsó ujjperc. Nem lehetett véletlen baleset, mert a bal kezének középső ujja is így járt.

– Mi történt a kezeddel? – érdeklődött.

– Anyám első két gyereke még csecsemőkorában meghalt – magyarázta a férfi. – Azt hitte, az istenek lopták el őket, mert annyira szépek voltak. Ezért amikor világra jöttem, mindkét középső ujjamról leharapta a két legfelső ujjpercet. – Zsin felé lóbálta a bal kezét. – Hogy ne legyek olyan ellenállhatatlan.

A lány felhördült.

– Az isteneknek nem kell az ujjad.

– Akkor mit akarnak?

– Hogy szenvedj. Hogy szenvedj, és hogy elmenjen az eszed.

Kattant a zár. Szou-csi megszabadult a láncoktól, és feltápászkodott.

– Te már csak tudod.

Miután az összes lehetséges túlélőt kimentették a romok alól, Zsin emberei keselyűként lepték el a csatamezőt.

Amikor a Déli Szövetség újonnan felavatott katonái első alkalommal kutattak zsákmány után a csatát követően, nem szívesen értek a holttestekhez. A babonák miatt féltek attól, hogy magukra haragítják a hazatérni képtelen, temetetlen halottak bosszúálló isteneit. Most zord közönyösséggel tapogatták végig a testeket, és minden értéktől megfosztották őket. Fegyvereket, bőrt, tiszta vásznat – a mugeni egyenruha kék volt, de könnyen be lehetett festeni – és mindenekfelett a legfontosabb kincset, cipőt kerestek.

A Déli Szövetség katonái rémesen szenvedtek a hitvány cipőik miatt. Szalmaszandálban vagy jobb esetben vászoncipőben harcoltak, amelyet hetekkel korábban varrt nekik a feleségük, anyjuk vagy nővérük, de ezek a cipők inkább papucsra hasonlítottak. A legtöbben szalmából font cipőt viseltek, amely menetelés közben elszakadt, vagy szétesett a cuppanós iszapban, és semmilyen védelmet nem nyújtott a hideg ellen.

A mugeniek ugyanakkor szép, strapabíró, meleg és vízálló bőrbakanccsal a lábukon szelték át a Narin-tengert. A bakancsok kifűzése és hullamerev lábakról történő lerángatása mostanra már gyerekjátéknak bizonyult Zsin katonái számára. Csak ráhajították őket a taligákra, és később osztották szét egymás között méret szerint.

Mialatt Zsin emberei átfésülték a mezőt, Szou-csi a falu egykori vezetőjének irodájába vezette a lányt, amelyet a mugeniek főhadiszállássá alakítottak át. Miközben elhaladtak a romok mellett, a férfi folyamatosan magyarázott a lánynak, akár egy zsémbes házigazda, aki amiatt szabadkozik, hogy rendetlenség van az otthonában.

– Pár hónappal ezelőtt ennél sokkal jobban nézett ki. Khudla egyébként egy bájos falu. Volt pár igazán szép régi épülete, aztán az összeset lerombolták és felégették. Azokat a barikádokat pedig mi építettük – jegyezte meg kissé sértődötten a főhadiszállást körülvevő homokzsákokra mutatva. – Ők csak ellopták tőlünk.

Egy hétköznapi falu védelmi rendszeréhez képest Szou-csi barikádjai meglepő szakértelemről tanúskodtak. Úgy alakították ki őket, ahogy Zsin is tette volna: földbe szúrt karókból kialakított rácsra tették rá több sorban a homokzsákokat. A lány a Szinegardban tanult erről a módszerről, és rádöbbent, hogy Szou-csi a milícia irányelveit követve építette fel a védelmet.

– Akkor végül hogy jutottak át rajta? – kérdezte.

Szou-csi csak pislogott, mintha ennél ostobább kérdést nem is lehetett volna feltenni.

– Gázzal.

Tehát Sen igazat mondott. Zsin maga elé képzelte, milyen hatást gyakorolhatott a mérges, sárga gőz a mit sem sejtő civilekre. Futkosott a hátán a hideg.

– Mennyivel?

– Csak egy tartály volt náluk. Tartalékolhatták, mert eleinte nem vetették be. A csata harmadik napjáig vártak, amikor már mindannyian egy helyre barikádoztuk el magunkat, és aztán átdobták a tartályt a falon. Utána meglehetősen gyorsan végünk lett.

Közben megérkeztek a főhadiszállásra. Szou-csi megpróbálta kinyitni az ajtót, amely minden gond nélkül kitárult. Senki sem maradt ott, aki belülről bezárhatta volna.

A központi tárgyalóterem asztalán ételmaradék hevert. Szou-csi a kezébe vett egy gombócot, beleharapott, majd kiköpte.

– Undorító.

– Na mi az, csak nem száraz?

– Nem. Túl sok benne a só. Gusztustalan. – Szou-csi visszadobta a gombócot az asztalra. – A gombócba nem kell só.

Zsin szájában összefutott a nyál.

– Nekik még van sójuk?

A lány hetek óta nem evett sós ételt. A birodalom nagy részét Kutya tartomány látta el sóval, de a kereskedelmi hálózatok Vajszra polgárháborúja alatt teljesen megsemmisültek. Majom tartomány kopár, keleti részén járva Zsin serege a létező legíztelenebb rizskásán és párolt zöldségeken élt. A szóbeszéd szerint Zsujcsin konyháiban lapult még pár üveg savanyított szójaszósz, de Zsin soha nem látta vagy érezte ennek bizonyítékát.

– Nekünk volt – helyesbített Szou-csi. Előrehajolt, hogy megnézze az egyik hordó tartalmát. – Úgy tűnik, a nagy részét megették. Már alig maradt.

– Vigyük a közkonyhára, hogy mindenkinek jusson belőle.

Zsin a parancsnok asztala fölé hajolt, amelyen dokumentumok hevertek szanaszét. A katonák névsora, a fejadagok felosztása és macskakaparással firkált levelek, amelyeket alig tudott elolvasni. Itt-ott ki tudott betűzni pár szót. Feleség. Haza. Császár.

Rendezett kupacba gyűjtötte a papírokat. Úgy tervezte, hogy majd Kitajjal együtt átnézi őket, hátha ráakadnak valamilyen fontos információra a mugeniekkel kapcsolatban. Ugyanakkor feltehetően ezek is több hónapos írások voltak, mint azok a levelek, amelyeket korábban találtak. Minden mugeni tábornok az asztalán tárolta a korábban a hazájából érkező leveleket, mintha a mugini karakterek újra és újra történő elolvasása valahogy fenntartotta volna a kapcsolatot köztük és az anyaország között, amelyről tudniuk kellett, hogy már nem létezik.

– Szun-cét olvastak? – Zsin egy vékony füzetet vett a kezébe. Nem fordítás volt, hanem nikara kiadás. – És a Bódhidharmát? Ezeket meg honnan szedték?

– Az én könyveim. A szinegardi könyvtárból loptam őket annak idején. – Szou-csi kikapta a füzetet a lány kezéből. – Bárhová megyek, magammal viszem őket. Azok a rohadékok valószínűleg semmit sem értettek ezekből.

Zsin meglepetten pillantott rá.

– A Szinegardban végeztél?

– Nem. Csak két évig jártam oda. Aztán beütött az éhínség, ezért hazamentem. Amikor már elmúlt a baj, Csima nem engedett vissza. De kellett a pénz, ezért beléptem a milíciába.

Tehát átment a kedzsun. Ez nem sok hasonló hátterű fiatalnak sikerült – Zsin már csak tudta. Kezdett más szemmel, nagyobb tisztelettel nézni Szou-csira. – Miért nem engedtek vissza?

– Mert úgy gondolták, hogy ha egyszer elmentem, újra meg fogom tenni. Hogy nekem mindig fontosabb lesz a család a katonai karriernél. Azt hiszem, igazuk volt. Azonnal kiléptem volna, amint tudomást szerzek a mugeni megszállásról.

– És most?

– Az összes családtagom halott – árulta el szenvtelenül. – Mindannyian az elmúlt egy évben haltak meg.

– Sajnálom. A Föderáció végzett velük?

– Nem. Az árvíz. – Szou-csi megvonta a vállát. – Általában elég jól meg tudjuk jósolni, mikor fog kiönteni a folyó. Nem olyan nehéz következtetni az időjárásra, ha az ember tudja, mire figyeljen. De ez más volt. Ezt az árvizet mesterségesen idézték elő.

– A császárnő felrobbantotta a gátakat – vágta rá Zsin.

Csagan és Kara olyan távoli emléknek tűntek, hogy nem esett nehezére hazudni. Jobb, ha Szou-csi nem tudja, hogy a Ceko, Zsin régi osztaga szándékosan okozott árvizet és ölte meg a családját.

– Felrobbantotta a gátakat, hogy útját állja egy olyan ellenségnek, akit ő maga hívott ide. – Szou-csi keserű hangon beszélt. – Tudom. Én megtanultam úszni a Szinegardban. Ők nem. Már semmi sincs ott, ahol egykor a falum állt.

Zsint egy pillanat erejéig megrohanta a bűntudat, de próbált tudomást sem venni róla. Ezért a kegyetlenségért nem ő felelt. Az árvíz az ikrek lelkiismeretét terhelte, a környezeti hadviselés egyik hadműveletének minősült, amellyel le akarták lassítani a Föderáció előrenyomulását.

Ki tudta volna megmondani, hogy ez sikerült-e, vagy számított-e egyáltalán? Ami történt, megtörtént. Zsin rájött, hogy csak úgy lehet együtt élni ezekkel a vétkekkel, ha az elméje hátsó szegletébe száműzi és ott is hagyja őket.

– Miért nem tudod egyszerűen felrobbantani a mugenieket? – kérdezte Szou-csi váratlanul.

Zsin csak pislogott.

– Mi?

– Te vetettél véget a háborúnak. Felégetted a hosszúíj alakú szigetet. Mi akadályoz meg abban, hogy ugyanezt tedd délen is?

– Az elővigyázatosság. Ha felgyújtom őket, mindenki más is égni fog. Egy akkora tűz nem válogat. Ha a saját földünkön kerülne sor egy hatalmas népirtásra, az…

– Nem kell hogy hatalmas legyen. Egy kicsi is megtenné.

– Nem tudod, mit kérsz. – Zsin oldalra fordította a fejét, nem akart a férfi szemébe nézni. – Még a kisebb tüzek is ártanak olyanoknak, akiknek nem kellene szenvedniük.

A lány már unta ezt a kérdést. Mindenki azt akarta tudni, hogy miért nem csettint egyet az ujjaival, és gyújtja fel a mugeniek táborát, mint ahogy azt egy teljes szigettel tette. Ha egyszer már képes volt végezni egy nemzettel, miért nem tette meg újra? Miért nem tudott másodpercek alatt véget vetni ennek az egész háborúnak? Hát nem egyértelmű, hogy ez a következő lépés?

Zsin azt kívánta, bár meg tudná tenni. Olykor, amikor mindennél jobban vágyott arra, hogy az egész déli vidéket felperzselje, és megsemmisítse a mugenieket, mintha csak egy üszögös búzamezőt tarolna le, nem törődve a járulékos veszteséggel.

De minden egyes alkalommal, amikor feléledt benne ez a vágy, ugyanabba a lüktető, fekete méregbe botlott, amely elhomályosította az elméjét. Szu Ta-csi búcsúajándéka, a pecsét megakadályozta, hogy közvetlen hozzáférése legyen a panteonhoz.

Talán áldás volt, hogy még mindig blokkolta a pecsét az elméjét, hogy kénytelen volt Kitajt használni ahhoz, hogy élhessen a hatalmával. A fiú gondoskodott arról, hogy ne veszítse el az eszét. Hogy kiegyensúlyozott maradjon. Hagyta, hogy megidézze a tüzet, de csak célzottan és korlátozottan.

Zsin rettegett attól, mit tenne Kitaj nélkül.

– A helyedben én már az összestől megszabadultam volna – folytatta Szou-csi. – Egyetlen tűzvész, és újra szabad lenne a déli térség. Pokolba az elővigyázatossággal.

Zsin sandán pillantott rá.

– Akkor te is meghalnál.

– Annyi baj legyen – felelt a férfi, és úgy tűnt, így is gondolja.

Mire lement a nap, Zsin úgy érezte, egy örökkévalóság telt el. Huszonnégy órával korábban vezetett első alkalommal katonákat egy csatába. Még aznap délután felszabadított egy falut. Most lüktetett a csuklója, remegett a térde, és fejfájás dörömbölt a szeme mögött.

Nem tudta elnémítani a templomban hallott sikoly emlékét. El kellett némítania őket.

A sátrába visszatérve kibányászott a tarisznyája aljából egy ópiumos tasakot, és a pipájába nyomott egy rögöt.

– Muszáj? – kérdezte Kitaj.

Ez igazából nem is minősült kérdésnek. Ezerszer összeszólalkoztak már emiatt, és egyszer sem jutottak egyetértésre. Kitaj kötelességének érezte, hogy hangot adjon a nemtetszésének. Mostanra már csak fásultan ismételgették ugyanazokat az érveket.

– Nem a te dolgod – vélekedett Zsin.

– Aludnod kellene. Csaknem negyvennyolc órája fent vagy.

– Ezután aludni fogok. Nem tudok nélküle ellazulni.

– Rémes szaga van.

– Akkor aludj máshol.

Kitaj felállt, és csendesen kisétált a sátorból.

Zsin nem nézett utána. A szájához emelte a pipát, meggyújtotta az ujjaival, és mély levegőt vett. Ezután az oldalára feküdt, és a térdét a mellkasához húzva összegömbölyödött.

Másodperceken belül megjelent előtte a pecsét – egy élő, lüktető dolog, amely olyan erősen bűzlött a Nőstényvipera mérgétől, mintha Ta-csi pontosan a lány mellett állt volna a sátorban. Zsin korábban átkozta a pecsétet, hasztalan feszült a kikezdhetetlen méregsorompónak, amely nem távozott a fejéből.

De azóta rájött, hogyan veheti jobb hasznát.

Zsin a csillogó írásjegyek irányába sodródott. A pecsét a lány felé billent, kinyílt, és elnyelte. Egy röpke pillanatig vakító, rettenetes sötétség vette körül Zsint, aztán egy sötét szobában találta magát, amelynek sem ajtaja, sem ablaka nem volt.

Ta-csi mérge vágyakból tevődött össze – azokból a dolgokból, amikért Zsin ölni is hajlandó lett volna, azokból a dolgokból, amik annyira hiányoztak neki, hogy nem akart tovább élni.

Egy csapásra Altan is testet öltött.

Zsin régebben nagyon félt tőle. Minden egyes alkalommal, amikor ránézett, beleborzongott a félelembe, és ez tetszett neki. Amikor Altan még élt, Zsin soha nem tudta, hogy mire készül: simogatni vagy fojtogatni akarja. Amikor először testet öltött a pecsétben, majdnem sikerült meggyőznie a lányt arról, hogy kövesse a semmibe. De Zsin most már láncra verte a saját fejében, szigorú ellenőrzés alatt tartotta, és Altan csak akkor szólalhatott meg, ha Zsin azt akarta.

Ennek ellenére a félelem nem múlt el. Zsin akkor sem tudott volna felülkerekedni rajta, ha akart volna.

Szüksége volt valakire, aki még rá tud ijeszteni.

– Hát itt vagy – szólalt meg a férfi, és kinyújtotta a kezét, hogy megcirógassa Zsin arcát. – Hiányoztam?

– Hátrébb. Ülj le!

Altan a magasba emelte a kezét, és engedelmeskedett. Lótuszülésben ült le a sötét padlóra.

– Ahogy akarod, drága.

Zsin leült vele szemben.

– Tegnap este több tucat embert megöltem. Feltehetően pár ártatlant is.

Altan oldalra biccentette a fejét.

– És mit éreztél közben? – kérdezte tökéletesen semleges hangnemben, ítélkezés nélkül.

Zsin ennek ellenére érezte, hogy összeszorul a mellkasa. Egy ismerős, mérgező érzés kerítette hatalmába, mintha a tüdeje mindjárt összeroppanna a bűntudat puszta súlyától. Felsóhajtott, próbálta megőrizni a nyugalmát. Csak addig tudta az irányítása alatt tartani Altant, amíg ő maga higgadt maradt.

– Te is megtetted volna.

– És miért tettem volna meg, kölyök?

– Mert könyörtelen voltál. Csak a számok határozták meg a stratégiádat. Tudtad volna, hogy ezt kell tenned. Nem tetted volna kockára a katonáid életét. A katonák többet érnek, mint a civilek, matematika az egész.

– Akkor megvan a válaszod. – Altan atyáskodón mosolygott a lányra. – Azt tetted, amit tenned kellett. Egy hős vagy. Élvezted?

Zsin nem hazudott. Miért tette volna? Altan a saját titka, a saját elméjének a szüleménye volt, és soha senki nem tudta volna meg, mit mond itt neki. Még Kitaj sem.

– Igen.

– Mutasd meg! – kérte Altan. Egyértelműen kiült az arcára a sóvárgás. – Mutass meg mindent.

Zsin hagyta, hogy ő is lássa. Átélte újra az egészet, másodpercről másodpercre, élénk, szörnyű részletességgel. Megmutatta az összegörnyedő testeket. A kegyelemért könyörgő, rémült hangok zűrzavarát. Ne, ne, kérlek, ne! A lángoszloppá átalakuló templomot.

– Jó – helyeselt Altan. – Ez nagyon jó. Mutass még többet!

Zsin felidézte magában a hamvak emlékét, a szénné égett, fekete halmokból kiálló hófehér csontokat. Akármennyire is igyekezett, soha nem tudta teljesen elégetni a csontokat. Mindig maradt belőlük pár szilánk.

Maradt még egy percig, hogy érezze az egészet: a bűntudatot, a megbánást, a rettenetet. Csak itt tudta átérezni ezeket az érzéseket, mert itt nem bénították meg, nem késztették arra, hogy a padlón kússzon, és véresre karmolja az alkarját és a combját.

Aztán otthagyta az emlékeket. Elhantolta őket, hogy ne kísértsék többet.

Ezután mindig úgy érezte, szinte megtisztult. Mintha a világ mocskos lett volna, de minden egyes porrá hamvasztott ellenség megszabadította volna egy szennyfolttól.

Ez egyszerre testesítette meg számára a vezeklést és a feloldozást. Azzal adta meg a halottaknak a kellő tiszteletet, hogy megostorozta magát az elméjében, és annyiszor lejátszotta a fejében a kegyetlenségeket, hogy a képek már jelentésüket vesztették. Semmi többel nem tartozott nekik.

Kinyitotta a szemét. Altan emléke azzal fenyegetett, hogy újra felbukkan a gondolatai között, de Zsin erővel visszatuszkolta. A férfi csak akkor jelent meg, ha Zsin engedélyt adott rá, csak akkor, ha látni akarta.

Korábban majdnem az őrületbe kergették az Altannal kapcsolatos emlékei. Mostanra a férfi társasága azon kevés dolgok egyikének bizonyult, amelyek segítettek neki abban, hogy ne bolonduljon meg.

Egyre könnyebben ki tudta zárni a férfit. Megtanulta tiszta, kényelmes rekeszekre osztani az elméjét. Blokkolni tudta a gondolatait. El tudta nyomni az emlékeit. Sokkal egyszerűbb volt az élet, ha kiiktatta magából azt a részt, amelyik gyötrődött a tettei miatt. Amíg el tudta szigetelni egymástól az elméjének e részeit – azt a részt, amelyik érezte a fájdalmat, és azt a részt, amelyik háborúkat vívott –, addig nem eshetett baja.

– Szerinted belépnek a seregbe? – kérdezte Kitaj.

– Nem igazán tudom – felelt Zsin. – Eddig bármit is mondtunk nekik, elég mogorván viselkedtek. Hálátlanok.

Keresztbe tett karral nézték végig, ahogy a magukat vasfarkasoknak nevező emberek kihordták az újrahasznosítható törmeléket a falu központjából.

A vasfarkasok Szou-csi katonái voltak. Zsin attól tartott, hogy sokkal kevesebben élték túl Khudla megszállását, ezzel szemben legalább ötszázan lehettek. Ez megkönnyebbüléssel töltötte el a lányt. A déli seregnek kétségbeesetten kellettek új katonák, de a mugeniek által megszállt falvakban nehezen lehetett megfelelő jelöltekre akadni. A legtöbb fiatal férfi, aki bármilyen hajlandóságot is érzett arra, hogy fegyver ragadjon, már holtan feküdt a csatamezőn. A szerencsés túlélők pedig vagy túl fiatalok, vagy túl idősek – vagy túl gyávák – voltak ahhoz, hogy jó katona válhasson belőlük.

Azonban Szou-csi vasfarkasai erős, egészséges férfiakból álltak, akik a kalandozásoknak köszönhetően kellő katonai tapasztalattal rendelkeztek. Egészen mostanáig ők védték Majom tartomány eldugott helyeit. Khudla elestekor sokan az erdőbe menekültek, most pedig hordákban tértek vissza. Kiváló katonák lehetnének – csak az volt a kérdés, meg lehet-e győzni őket arról, hogy csatlakozzanak a szövetséghez.

Zsin ezt nem vette biztosra. A vasfarkasok ez idáig nem sok hálával halmozták el a felszabadítóikat. Sőt, a mentési műveletek váratlan fordulatot vettek, mert Szou-csi emberei senkit sem akartak beengedni a területükre, és nem szívesen teljesítettek olyan parancsokat, amelyeket nem maga Szou-csi osztogatott. Úgy tűnt, mintha ingerültek lettek volna, mintha valaki csak beviharzott volna a falujukba, és győztesnek kiáltotta volna ki magát. Kitajnak eddig három heves szóváltásba kellett beavatkoznia, mert a vasfarkasok és a Déli Szövetség katonái nem tudták békében elosztani egymás között az erőforrásokat.

– Mi folyik ott? – kérdezte Zsin hirtelen.

Szou-csi két sárga karszalagos katonájára mutatott, akik a táboruk felé tartottak, és egy-egy rizseszsákot húztak maguk után.

– Ó, a rossebb egye meg – bosszankodott Kitaj. – Már megint!

– Hé! – Zsin felállt, és tölcsért formált a kezéből, úgy kiáltott feléjük. – Ti, ott! Megállni!

A két katona csak ment tovább, mintha meg sem hallották volna. Zsinnek kiabálva kellett odafutnia hozzájuk, mire végre lelassítottak.

– Azt meg hova viszitek? – kérdezte tőlük.

A két katona sandítva nézett egymásra. A magasabb szólalt meg.

– Szou-csi azt mondta, vigyünk egy kis rizst a sátrakhoz.

– Ott a közös konyha – mutatott Zsin a megfelelő irányba. – Egyetek ott. Odavisszük az összes ételt, amit találunk. A keresőcsapatok azt a parancsot kapták, hogy…

– Hát, igazából te nem parancsolsz nekünk – szakította félbe az alacsonyabb férfi.

Zsin csak pislogott.

– Én szabadítottam fel ezt a helyet.

– És ez nagyon kedves volt tőled, kishölgy. De most már urai vagyunk a helyzetnek.

Zsin megdöbbent, amikor a katonák ezután a vállukra kapták a rizseszsákokat, és pimaszul elsétáltak. Még egy utolsó pillantásra sem méltatták.

Majd móresre tanítalak benneteket. Hő árasztotta el a tenyerét. Felemelte az öklét, és a távolodó katonák felé fordította…

– Ne! – Kitaj elkapta a csuklóját. – Ez nem a megfelelő idő arra, hogy viszályt szíts.

– Rettegniük kellene tőlem – morogta a lány. – Hogy van egyáltalán merszük…

– Nem húzhatod fel magad az ostobaságukon. Hagyd őket elmenni. Ha azt akarjuk, hogy a mi oldalunkon álljanak, akkor nem égetheted le a golyóikat.

– Mégis mi a fenével tömi Szou-csi az emberei fejét? – sziszegte a lány. – Tudja, hogy én vagyok a parancsnok.

– Kétlem, hogy ezt másoknak is elárulta.

– Akkor ideje ráébreszteni őket a csúnya valóságra.

– Ebben igazad van, de nem a katonákat kell meggyőznöd erről – érvelt Kitaj. – Szou-csival kell beszélned. Ő a probléma forrása.

– Ott kellett volna hagynom a pincében – dohogott Zsin. – Vagy akár még most is végezhetünk vele.

– Azt elég nehéz lenne kivitelezni – mondta Kitaj szenvtelenül. Zsin olyan gyakran javasolta, hogy végezzenek valakivel, hogy a fiút mostanra már nem hatotta meg a dolog. – Túl gyanús lenne az időzítés. Akkor biztos elveszítenénk az embereit. Megpróbálhatnád balesetnek beállítani, de akkor is nehezen tudnánk kimagyarázni magunkat. Szou-csi nem az a fajta ember, aki csak úgy véletlenül leesik egy szikláról.

– Akkor le kell járatnunk. Le kell szállnia a magas lóról.

De hogyan? – töprengett Zsin. Túl nehéz lenne bizalmatlanságot kelteni vele szemben. Az emberei imádják. Az ehhez hasonló kötelékeket nem lehet egyik napról a másikra elvágni.

– Arra semmi szükség – szólalt meg Kitaj. – Ne vágd le a kígyó fejét, ha meg tudod szelídíteni. Csak rá kell ébresztened, mi szolgálja az érdekeit.

– Hogyan?

– Ó, azt hiszem, az elég jól megy – ugratta Kitaj a lányt.

Zsin az ökléhez dörzsölte a csuklócsonkját.

– Akkor egy kellemes és hosszas beszélgetésnek nézek elébe, nem igaz?

Kitaj felsóhajtott.

– Viselkedj!

– Minek köszönhetem a megtiszteltetést? – kérdezte Szou-csi.

A férfi a tűz felé hajolt, és egy tál gőzölgő, fehér rizst evett, amely sokkal jobb illatot árasztott, mint a közös konyhában tálalt árpakása.

– Kelj fel! Sétálni megyünk.

– Minek?

– Hogy kettesben tudjunk beszélgetni.

Szou-csi szeme összeszűkült. Sejthette már, hogy mi vár rá, mert alig észrevehetően biccentett a hozzá legközelebbi vasfarkasoknak. Menjetek. Nem lesz baj.

A katonák hátat fordítottak, majd távoztak. Szou-csi felállt.

– Rendben, hercegnő. Sétáljunk egyet.

– Hercegnő? – kérdezte Zsin fintorogva.

– A Szinegardban tanultál, és a milícia elitjébe tartoztál, nem? Az én szememben ez kimeríti a királyi méltóság fogalmát.

A hanglejtéséből ítélve nem bóknak szánta, amit mondott. Zsin úgy döntött, nem vág vissza. Lakatot tett a szájára, amíg az erdő sűrűjébe nem értek, ahol már senki nem hallhatta őket. Ha az emberei előtt alázta volna meg Szou-csit, akkor még nehezebb lett volna rávenni arra, hogy teljesítse a parancsait.

Zsin próbált diplomatikus kijelentéssel kezdeni.

– Mostanra már biztos észrevetted, hogy míg nekünk vannak embereink és erőforrásaink, addig neked nincsenek.

– Elég! – A férfi felemelte a kezét. – Tudom, mit akarsz. Nem lépünk be semmilyen szövetségbe. A te háborúd nem az én problémám.

Zsin felhorkantott.

– Tegnap még örültél, hogy besegítettünk.

– Nekem a mugeniekkel van bajom. De ne tegyél úgy, mintha ez az egész a Föderációról szólna. A te Déli Szövetséged a köztársaságot akarja kijátszani, és bolond vagy, ha azt hiszed, hogy ebben hajlandó leszek szerepet vállalni.

– Nemsokára már nem lesz választási lehetőséged. Jin Vajszra…

Szou-csi forgatta a szemét.

– Mi nem érdekeljük Vajszrát.

– Fogjátok. Azt hiszed, Vajszra leáll, ha meghódítja az északi területeket? Ismerem a heszperiaiakat, tudom, mire készülnek. Addig törnek előre, amíg templomot nem építenek minden egyes déli faluba…

Szou-csi a kisujja körmével piszkálta a fogát.

– A templomok még senkit sem öltek meg.

– A hozzájuk társuló ideológia viszont igen.

– Ugyan már! Szalmaszálakba kapaszkodsz…

– Gondolod? Mert te már ismered őket? Később, amikor már mindannyian a heszperiaiak uralma alatt fogtok állni, bánni fogod, hogy ezt mondtad. Én beszéltem velük. Tudom, hogy néznek ránk. Abban a világrendben, amit itt is meg akarnak teremteni, semmi sem fogja túlélni. Sem a falvaink, sem az embereink, sem a szabadságunk.

– Te csak ne beszélj nekem a túlélésről. Hónapokon át életben tartottam az embereinket, miközben te a kopót játszottad Vajszra udvarában. És mire mentél vele?

– Ostoba voltam – vallotta be Zsin. – Tudom. Hülye voltam, és észre kellett volna vennem a jeleket. De most újra itt vagyok délen, és fel tudjuk állítani a sereget, ha magaddal hozod a vasfarkasokat…

A férfi nevetése félbeszakította Zsint.

– Nemet kell mondanom, hercegnő.

– Azt hiszem, nem érted. Ez parancs, nem kérés.

A férfi kinyújtotta a kezét, és megfricskázta a lány orrát.

– Te nem érted: nekünk te nem parancsolsz, és nem is fogsz soha.

Zsin elképedve meresztette a szemét. Fel sem foghatta, hogy van mersze ilyesmihez Szou-csinak.

Ezért meg kellett mutatnia neki, hogy fognak ezentúl menni a dolgok.

– Ó, Szou-csi. – Megidézett egy lángnyelvet a tenyerében. – Fogalmad sincs, hogy működik a dolog.

Zsin a férfi felé fordult, az pedig a kardjáért nyúlt. A lány számított erre. Kitért a penge útjából, és erősen belerúgott a férfi bal térdkalácsába. Szou-csi megtántorodott. Zsin kirúgta alóla a másik lábát, majd amikor már a földön hevert, a mellkasára ugrott. A nyakára tapasztotta az ujjait, és szorongatni kezdte.

– Nem tudod, kivel van dolgod. – Közel hajolt a férfihoz, a szája súrolta a bőrét, a lehelete perzselte az arcát. – Én nem a szinegardi elit vagyok. Hanem egy vad, sárszínű speeri ribanc, aki letörölt a térképről egy országot. És ha túlságosan méregbe gurulok, akkor néha elvesztem a fejem.

Zsin ujjai alól aprócska tüzek szöktek fel. Szou-csi szeme kidülledt. A lány még jobban a nyakához préselte az ujjait.

– Visszajössz velem Zsujcsinba. Mostantól én parancsolok a vasfarkasoknak. Maradhatsz te a vezetőjük, de egyértelművé fogod tenni számukra, hogy ki áll a hierarchia csúcsán. És ha zendüléssel próbálkozol, ezt ugyanott fogom folytatni, ahol most abbahagyom. Világos?

Szou-csi ádámcsutkája ugrott egyet. Óvatosan megveregette a lány karját.

Zsin még erősebben szorította.

– Mostantól az én csicskám vagy, Szou-csi. Zokszó nélkül teljesíted minden parancsomat. Ha azt akarom, lenyalod a port a csizmámról. Felfogtad?

A férfi bólintott, kétségbeesetten veregette a lány karját.

Zsin nem lazított a szorításán. Szou-csi állán hólyagok jelentek meg, majd ki is pukkantak.

– Nem hallottam a választ.

– Igen – krákogta a férfi.

– Igen, mi?

Zsin épp annyira engedett a nyomáson, hogy a férfi beszélni tudjon.

– Igen, a csicskád leszek. Azt teszem, amit akarsz. Bármit megteszek. Csak… kérlek…

Zsin elengedte, és hagyta felállni. Apró füstfellegek szálltak fel a férfi nyakáról. A kulcscsontja alatti, rózsaszínes, elsőfokú égés Zsin vékony ujjainak formáját követte.

Gyorsan meg fog gyógyulni, de a helye sosem tűnik el. Eltakarhatja a gallérjával az emberei elől, de mindig látni fogja, ha a tükörbe néz.

– Most menj, és borogasd valamivel! – tanácsolta a lány. – Nehogy elfertőződjön.

A férfi hátrálni kezdett.

– Elment az eszed.

– Mindenkinek elment az esze, aki ezért az országért küzd. De senkinek sem olyan sötét a bőre, mint a miénk. Csak rémes választási lehetőségek vannak, de azok közül én vagyok a legjobb.

Szou-csi sokáig bámulta a lányt. Zsin nem tudta, mire gondol, nem tudta, hogy a düh vagy a megalázottság csillog a szemében. Ökölbe szorította a kezét, és megfeszítette az izmait, felkészülve egy újabb fordulóra.

Meglepődött, amikor a férfi nevetni kezdett.

– Jól van. Győztél, te rohadt ribanc.

– Ne hívj ribancnak.

– Győztél, tábornok. – A férfi megadást mímelve a magasba emelte a kezét. – Visszamegyek veled. De merre tartunk? Talienbe? Hejzsangba?

– Már mondtam. Zsujcsinba.

– Miért pont oda? – kérdezte a férfi felvont szemöldökkel.

– Zsujcsint a sziklába építették a hegyek között. Szinte mindentől megvéd minket. Miért ne mennénk oda?

– Csak azt hittem, még délebbre akarsz menni. Kakas tartomány közelébe. Már ha a felszabadítás a célod.

– Te meg miről beszélsz? Majom tartomány határán túl már nincsenek elfoglalt területek.

– De, vannak. A legtöbb délebbre van. Kakas tartományban.

– A főváros környékén? – kérdezte Zsin a homlokát ráncolva. A hírszerzők erről említést sem tettek.

– Nem, valahol még délebbre. Pár hét gyalogútra az óceántól. Egy apró falvakból álló tömörülésnél. Úgysem ismered.

– Tikaninál – vágta rá a lány.

A kis településnél, amelyről senki sem hallott. Ez a poros, kopár hely semmilyen vagyonnal vagy különösebb kulturális értékkel nem rendelkezett az engedelmes népességén kívül, amely a második megszállás óta az ópium rabságában élt. Ez volt az a hely, ahová Zsin soha többé nem akart visszatérni.

– Igen. – Szou-csi egyik szemöldöke felszaladt. – Az az egyik falu. Honnan ismered?

Mondott még valamit, de a lány azt már nem hallotta.

Tikani. A mugeniek még mindig megszállás alatt tartották Tikanit.

Bolondok vagyunk – gondolta. Mindvégig rossz helyen harcoltunk.

– Mondd meg az embereidnek, hogy pakoljanak össze. Két óra múlva indulunk Zsujcsin felé.

3

Aznap este elkezdték a menetelést a Déli Szövetség támaszpontja felé. Zsujcsin Majom tartomány isten háta mögötti térségében helyezkedett el, szegény és elmeszesedett vidék volt, amelyet éveken át sújtottak a banditák támadásai, a hadurak hadjáratai, az éhínségek és a járványok. Réges-régen, amikor még Majom tartomány virágzó fővárosaként tartották számon, az elegáns kőszentélyeiről volt híres. A szentélyeket a környező bambuszrengeteg díszkertjében helyezték el, de mostanra csak az egykori pompa romjait lehetett felfedezni, mert az időjárás elemei megtépázták, az erdő pedig elnyelte az építményeket.

Tökéletes búvóhelynek számított. Majom tartomány népét évszázadok óta büszkeséggel töltötte el, hogy zavaros időkben észrevétlenül el tudtak rejtőzni a hegyek között. Cölöpökre vagy a fák lombkoronájába építettek házakat, hogy biztonságban legyenek a tigrisektől. Kanyargós ösvényeket alakítottak ki az erdőben, amik az avatatlan szem számára láthatatlanok maradtak. Majom tartomány lakosait minden történet visszamaradott hegyi embereknek festette le, akik a gyávaságuk folytán a fák között és a barlangokban húzták meg magukat, miközben a világ háborúban állt. Ugyanakkor éppen ennek köszönhették a fennmaradásukat is.

– Hova megyünk? – Már egy hete folyamatosan felfelé meneteltek, és közben csak soha véget nem érő, rögös utakon haladtak a dimbes-dombos erdőben. Szou-csi kezdte megelégelni a dolgot. – Nincs semmi idefent.

– Csak azt hiszed.

Zsin lehajolt, hogy megkeresse a nyárfa törzsének alján lévő rovátkákat, amelyek arra utaltak, hogy jó úton járnak. Intett az embereknek, hogy kövessék.

A hágóhoz vezető út könnyebb volt, mint ahogy emlékezett rá. A jégtakaró széle megolvadt, és Zsin sok zöldet látott kikandikálni a hótakaró alól. Két héttel ezelőtt, amikor elindultak, nyomát sem látta ilyesminek. A Déli Szövetségnek minden nehézség ellenére sikerült megérnie a tavaszt.

Majom tartományban szembesültek a rideg és száraz téllel járó megpróbáltatásokkal. Hó helyett jégeső esett. A hideg, száraz levegő kellemetlen érzést keltve áramlott a tüdejükbe. A föld megkeményedett és berepedezett. Semmi sem nőtt rajta. Már nagyon közel jártak az éhezéshez, és talán éhen is haltak volna, ha nem bukkannak tizenhat kilométerrel arrébb egy mugeni enklávéra, ahol megdöbbentően sok élelmet találtak.

A katonák nem osztozkodtak a zsákmányon. Zsin nem tudta kiverni a fejéből a falu lakóinak arcát, akik csontsoványan és kimerülten merészkedtek elő a rejtekhelyükről, és a megkönnyebbülésük hamar rémületbe fordult át, amikor rájöttek, hogy a felszabadítóik csak a gabonáért jöttek.

Zsin próbálta elhessegetni ezt az emléket. Ezt az áldozatot meg kellett hozni. A Déli Szövetségen múlt az egész ország jövője. Mit számított pár falusi ember élete?

– Nos, ez megmagyaráz pár dolgot – motyogta Szou-csi, miközben átverekedte magát a bozótoson.

– Mire gondolsz?

– A felszabadítók nem bujkálnak hegyek között.

– Nem?

– Aki vissza akarja szerezni a területeket, az a felszabadított falvakban ver tábort. Fokozatosan kiterjeszti a határait. Megszervezi a védelmet, hogy ne tudjanak visszajönni a mugeniek. De ti csak fosztogattok és elvesztek. Felszabadítjátok a falvakat, de csak azért, hogy megsarcoljátok őket.

– Nem rémlik, hogy panaszkodtál volna, amikor kiszabadítottalak abból a pincéből.

– Ha te mondod, hercegnő – felelt Szou-csi ítélkező, gúnyolódó hangon. – Ti nem fogjátok megmenteni a déli területeket. Csak meghúzzátok magatokat a hegyekben, amíg az egész háború véget nem ér.

Zsinnek több csípős megjegyzés is eszébe jutott, de visszatartotta magát.

Az volt a gond, hogy a férfi igazat mondott. A Déli Szövetség túl passzív és túl lassú volt ahhoz, hogy nagyobb hadjáratot indítson, holott egyértelműen ez szolgálta volna az ország többi részének az érdekeit, és ez nagyon zavarta a lányt.

A szövetség vezetősége a puszta túlélés miatt szemelte ki magának Zsujcsint, ami azt jelentette, hogy itt tervezték elszigetelni magukat, és itt akarták kivárni, amíg Vajszra köztársasága háborút vív az északi területekért. De már a túlélés is nehezen ment számukra. Nem rendezkedhettek be örökké a rejtőzésre. Zsujcsin egyelőre oltalmat nyújtott nekik, de idővel a sírjukká vált volna.

Kivéve, ha Zsin akarata érvényesül. Kivéve, ha délre küldenek minden katonát.

– Már nem sokáig. – A lány a kavicsos ösvénybe döfte a túrabotját, és felkapaszkodott egy meredek emelkedőn. – Majd meglátod.

– Eltévedtél – vetette Szou-csi a lány szemére.

– Nem tévedtem el.

Zsinnek halvány fogalma sem volt arról, merre jár. Sejtette, hogy már közel vannak, de nem tudta eldönteni, merre menjenek tovább. Három hónappal és több tucat felfedezőúttal később továbbra sem találta Zsujcsin pontos bejáratát. A várost szándékosan olyan helyen alapították, ahol láthatatlan maradhatott. A lánynak egy magas, tekergő lángoszlopot kellett a levegőbe küldenie, majd megvárnia, amíg két őrszem előbukkan a cserjék közül, hogy a korábban észrevehetetlen, ám mostanra egyértelműen kirajzolódó ösvény felé vezesse őket. Zsin követte őket, és próbálta figyelembe sem venni az önelégülten mosolygó Szou-csit.

Fél óra mászást követően érzékcsalódásként tűnt elő a tábor a fák közül. Olyan művészien álcázták minden részletét, hogy Zsin néha attól félt, eltűnik az egész, ha pislog egyet.

A tábort körülölelő bambuszkarók fala mögött izgatott tömeg gyűlt össze valami körül, ami a földön hevert.

– Mi folyik itt? – kérdezte a lány a hozzá legközelebb álló őrszemtől.

– Végre sikerült elejteniük azt a tigrist.

– Tényleg?

– Ma reggel találták meg a tetemét. Meg fogják nyúzni, de nincs egyetértés abban, ki kapja a bundát.

A tigris már azelőtt is tizedelte a tábor készleteit, hogy Zsin elindult volna az embereivel Khudla felé. Morgása kísértette a járőrözésre beosztott katonákat, és minden este eltűnt a szárított hal a raktárakból. Egy alkalommal a tigris egy csecsemőt is kirángatott az egyik sátorból, majd a patak mellett hagyta a szétmarcangolt, félig megevett testet. Majom hadúr ezután megparancsolta, hogy vadásszák le. De a vadászok minden alkalommal üres kézzel és holtfáradtan tértek vissza, lábukat pedig összevissza karcolták a szúrós cserjék.

– Hogy csinálták? – kérdezte Kitaj.

– Megmérgeztek egy lovat – árulta el az őrszem. – Már egyébként is haldoklott, mert kifekélyesedett a gyomra, máskülönben nem áldoztuk volna fel. Ópiumot és sztrichnint fecskendeztünk a tetembe, és kint hagytuk, hogy a tigris találja meg. Ma reggel bukkantunk rá a rohadékra. Már megmerevedett.

– Látod? – kérdezte Zsin Kitajtól. – Ez egy jó terv.

– Ennek semmi köze a tervedhez.

– Az ópium megöli a tigriseket. Szó szerint és átvitt értelemben is.

– Két háború is kitört miatta ebben az országban – figyelmeztette Kitaj. – Nem mondom, hogy ostoba vagy, mert szeretlek, de ez a terv hülyeség.

– Vannak művelésre alkalmas földjeink! Moag boldogan felvásárolná őket. Ha csak pár térségben termesztenénk, máris annyi ezüstünk lenne, amennyire csak szükségünk van…

– És lenne egy seregünk is tele függőkkel. Ne áltasd magad, Zsin. Tényleg ezt szeretnéd?

Zsin már kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, de észrevett valamit, átpillantva Kitaj válla fölött.

A tömegtől kicsit távolabb egy magas ember állt, és összefont karral nézte a lányt. Várt. Ő volt Tu Csu-ten, a banditavezér, Ma Lien jobbkeze. Felvonta az egyik szemöldökét, amikor észrevette, hogy a lány is őt nézi. Zsin biccentett. A férfi az erdő felé intett, majd hátat fordított, és eltűnt a fák között.

Zsin megérintette Kitaj karját.

– Mindjárt jövök.

A fiú is látta Csu-tent.

– Még mindig ezt akarod? – sóhajtott fel Kitaj.

– Nem látok más lehetőséget.

A fiú egy ideig csendben maradt.

– Én sem – szólalt meg végül. – De légy óvatos. A majom emberei rajtad tartják a szemüket.

Zsin a szokásos helyen, egy görbe berkenyénél találkozott Csu-tennel, nagyjából két kilométerre a tábortól. A fa két kis patak kereszteződésében állt, így a csobogás elnyomta a hangjukat, és nem kellett tartaniuk attól, hogy kihallgatják őket.

– Megtaláltad Jang Szou-csit?

Miközben Csu-ten beszélt, szeme ide-oda cikázott, hogy feltérképezze a környezetét. Majom hadúrnak a kémei mindenütt jelen voltak Zsujcsinban, és Zsin nem lepődött volna meg azon, ha ide is követi valaki.

A lány bólintott.

– Kellett kicsit győzködni, de itt van.

– És milyen?

– Pökhendi. Idegesítő.

Szou-csi önelégült, féloldalas mosolyára gondolva Zsin fintorogni kezdett.

– Tehát pont olyan, mint te?

– Nagyon vicces – mondta tagoltan a lány. – De érti a dolgát. Jól ismeri a terepet. Vannak helyi kapcsolatai. Meglehet, hogy jobb hozzáféréssel rendelkezik az itteni hírszerzési hálózathoz, mint mi. Ráadásul ötszáz tapasztalt katonája van, akik az életüket adnák érte.

– Jól van. Akkor már csak azt kell elintézni, hogy érted adják az életüket.

Zsin a férfira vigyorgott.

Csu-ten nem Majom tartományból származott, hadiárvaként nőtt fel Patkány tartományban, és végül Ma Lien bandájában kötött ki. Nem volt otthona, reményvesztetté vált, és ezért szenvtelenül megtett bármit, ami ahhoz kellett, hogy előrébb jusson. A szokásos történet. A legfontosabb, amit tudni kellett róla, az az volt, hogy a többi déli vezetővel ellentétben ő nem csak a túlélésre törekedett.

Úgy vélte, hogy Zsujcsinban csak lassú halál vár rájuk. Szeretett volna dél felé terjeszkedni. És Zsinhez hasonlóan benne is élt az a meggyőződés, hogy drasztikus lépésekre van szükség ahhoz, hogy mozgásba lendüljenek a dolgok.

– Hogy van Ma Lien? – érdeklődött Zsin.

– Egyre rosszabbul. Őszintén szólva, lehet, hogy hamarosan magától is elpatkol, de továbbra sem akarjuk megkockáztatni, hogy hátha esetleg felépül. Hamarosan cselekedned kell. – A férfi átadott Zsinnek egy veszélyesnek tűnő, húgysárga folyadékkal teli üvegcsét. – Nehogy eltörd!

Zsin a hüvelyk- és a mutatóujja közé csippentette az üveg nyakát, és óvatosan az elülső zsebébe ejtette.

– Te magad szerezted?

– Aha. Nem mondom, hogy élveztem.

Zsin megveregette a zsebét.

– Köszönöm.

– Mikor mész? – kérdezte Csu-ten.

– Ma este. Most Gurubajjal van találkozóm. Még egyszer utoljára megpróbálom jobb belátásra bírni.

Mindketten tudták, hogy a találkozó eredménytelenül fog zárulni. Zsin már hetek óta feleslegesen győzködte Majom hadurat. Ő el akart menni Zsujcsinból, míg a hadúr a hegyek között maradt volna, és a Déli Szövetség vezetőségében lévő szövetségesei támogatták ebben. A szavazáson hárman álltak Zsin javaslata mellé, négyen pedig Majom hadúr álláspontját támogatták.

Zsin arra készült, hogy maga felé billenti a mérleg nyelvét.

De nem azonnal. Ha elhamarkodottan cselekedett volna, túl korán leleplezte volna a szándékait. Úgy határozott, hogy egyszerre csak egy dologgal fog foglalkozni. Először is ad Majom hadúrnak egy utolsó esélyt, elhiteti, hogy kész együttműködni vele és engedelmeskedni neki. A Szinegardban eltöltött évei óta megtanulta fékezni magát. A legjobb tervek a végrehajtás pillanatáig titokban maradnak. A láthatatlan kés ejti a legmélyebb vágást.

– Üdv újra itt – köszöntötte Majom hadúr.

Zsujcsinban csak pár csodás épület maradt fenn a régi időkből, és Liu Gurubaj az egyik ilyenben rendezte be a főhadiszállását. A négyzet alapú kőépület három falát már belepte a moha. A biztonság, és nem a kényelem miatt esett rá a választása. Berendezése szegényes volt, két szőnyeg hevert a földön, egy egyszerű tárgyalóasztal állt a hideg, huzatos szoba közepén, a sarokban pedig egy kályha kapott helyet.

Zsin és Kitaj leültek a hadúrral szemben. Úgy festettek, mint két diák, akik magánórára érkeznek a tanítójukhoz.

– Hoztam egy kis ajándékot – mondta Zsin.

– Ó, láttam – felelt Gurubaj. – Nem tudtad megállni, hogy ne hagyj nyomot rajta, ugye?

– Úgy gondoltam, jobb, ha tudják, ki parancsol nekik.

– Nos, én azt hittem, Szou-csi fog. – Gurubaj egyik szemöldöke felszaladt. – Hacsak nem akarod lefejezni.

Zsin enyhén elmosolyodott, és mindennél jobban szerette volna lenyomni a férfi torkán a lángoló öklét.

Amikor az összeroncsolt kezével elviharzott Arlongból a Fekete Liliomok hajóján, azt hitte, Majom hadúr nem lesz olyan, mint azok a rémes férfiak, akik támogatását eddig jó ötletnek tartotta. Azt hitte, Gurubaj megtartja az ígéretét. Hogy nem fegyverként, hanem szövetségesként fog bánni vele. Hogy felelős tisztségbe helyezi.

Nagyot tévedett.

Alábecsülte Gurubajt. A férfi ragyogó elmének bizonyult. Nem véletlen, hogy egyedül ő élte túl Vajszra véres arlongi tisztogatását. Úgy értett a nagyhatalmi politikához, ahogy Zsin sohasem fog, hiszen egész életében ezt gyakorolta. Gurubaj tudta, mi veszi rá az embereket arra, hogy odaálljanak valaki mellé, tudta, mivel lehet elnyerni a bizalmukat és az odaadásukat. Két évtizedes tapasztalattal a háta mögött mostanra már hozzászokott ahhoz, hogy mindent ő irányít. És nem adta ki a kezéből a hatalmat.

– Azt hittem, megegyeztünk abban, hogy ha a khudlai kísérlet sikerrel végződik, akkor… – kezdte Zsin finoman.

– Ó, sikerrel is végződött. Megtarthatod azt a különítményt. Sen és Lin meglehetősen elégedettek voltak a teljesítményeddel.

– Nekem nemcsak egy különítmény kell, hanem egy egész sereg.

– Ne tegyünk úgy, mintha azzal el tudnál boldogulni.

– Épp most szabadítottam fel egy falut, és alig volt emberveszteség…

– Hiába rendelkezel kivételes tehetséggel a dolgok felgyújtására, attól még nem lesz belőled parancsnok. – Gurubaj minden szó utolsó szótagját elnyújtotta, mintha a lány máshogy nem értette volna, amit mond. – Még mindig csak tanulod a kommunikációt és a logisztikát. Ne siettesd a dolgot, gyermek. Biztosíts magadnak teret a tanuláshoz. Ez nem a Szinegard, ahol minden előkészület nélkül háborúba küldenek gyerekeket. Idővel találunk majd neked komolyabb elfoglaltságot is.

Zsin keze ökölbe rándult ettől a leereszkedő hangnemtől. Szemeit a férfi nyakának ereire szegezte. Olyan látványosan kidudorodtak, hogy nagyon könnyű lett volna felvágni őket.

Bár megtehette volna! Hiába volt speeri, ha ártott volna Liu Gurubajnak, akkor nem jutott volna ki élve Zsujcsinból.

Kitaj óvatosan megrúgta az asztal alatt. Ne!

Zsin ránézett, és elhúzta a száját. Tudom.

Ha a lány speeri kívülállónak, Kitaj pedig szinegardi arisztokratának számított, akkor Majom hadúr a déli országrész igaz szülötte volt. Nyers erő sugárzott belőle, széles válla többéves kemény fizikai munkáról árulkodott, ragyogó, intelligens szeme szinte belesüppedt ráncai rengetegébe.

Zsin az első adandó alkalommal eljött délről. Majom hadúr egész életében délen harcolt és szenvedett. Látta, ahogy a nagyanyja rizst koldul az utcán holdújévkor. Kilométereket gyalogolt, hogy napi egy garasért cserébe gondozza a vízibivalyokat. Harcolt a kezdetleges tartományi osztagokban, amelyek a második mákháború alatt a trifekta segítségére siettek. Nem örökség vagy puszta becsvágy miatt lett belőle hadúr, egyszerűen csak egyre magasabb szintre jutott, miközben meghaltak körülötte a katonák. Mindössze tizenhárom éves volt, amikor besorozták. Havi egy ezüstöt ígértek neki fizetség gyanánt, ő pedig egész életében a seregben maradt.

Öccsei mind életüket vesztették a Föderációval szembeni harc során. Egykor népes családját elsorvasztotta az ópiumtól való függés. Gurubaj túlélte az elmúlt évszázad legnagyobb rémségeit, és a túlélés lett az egyik legnagyobb erőssége. Szükségből lett katona, ezért megkérdőjelezhetetlen jogosultságot szerzett a vezetésre.

És ami a legfontosabb: ide tartozott. Ezek a hegyek a lénye szerves részét képezték. Fáradt vállainak esése és szemének könyörtelen villanása ezt mindenki számára egyértelművé tette.

Zsin névleges vezető volt, míg Liu Gurubaj személye magát a déli térséget jelképezte. Ha a lány ártott volna neki, Majom tartomány darabokra szedte volna.

Ezért egyelőre türtőztette magát.

– Hallottam az északi fejleményekről. – Zsin témát váltott, és próbált semleges hangnemben beszélni. – Van esetleg valami, ami engem is érint?

– Pár dolog. – Ha Gurubajt meg is lepte Zsin hirtelen kezessége, annak semmi jelét nem mutatta. Egy köteg levelet csúsztatott át az asztalon. – Válaszolt a barátod. Ezek tegnap érkeztek.

Zsin felkapta az első lapot, és mohón pásztázta a sorokat, majd amikor végzett, Kitajnak is átnyújtotta a leveleket. Az északról érkező hírek lassan, kisebb adagokban jutottak el hozzájuk. Olykor hetek teltek el mindenféle értesülés nélkül, aztán hirtelen azt sem tudták, mit kezdjenek a sok információval. Csak pár kém szolgálta a Déli Szövetséget a köztársaság területén, a legtöbb Moag lánya volt. Az Arlongba küldött néhány fehér bőrű Fekete Liliom a kiejtésére gondosan ügyelve állt munkába a teaházakban és szerencsejáték-barlangokban.

Venka is északra ment. Világos bőrével, szép arcával és hibátlan szinegardi kiejtésével tökéletesen beolvadt a hivatalos főváros arisztokratái közé. Zsin eleinte tartott attól, hogy felismerik – a néhai miniszter eltűnt lánya fontos célpontnak számított –, de a jelentések alapján Venkának sikerült teljesen átalakulnia egy paróka és egy kis festék segítségével.

Igazából senkit sem érdekel az arcom – írta Venka nem sokkal azután, hogy megérkezett. Úgy tűnik, Szinegard babái megdöbbentően hasonlítanak egymásra.

A levél semmi meglepő dolgot nem tartalmazott. Vajszra még mindig északon hadakozik. A hadurak és az utódaik hullanak, mint a legyek. Már biztos nem húzzák sokáig, így is erejükön felül küzdenek. Vajszra temetőt csinál az ostrom alá vett városokból. Hamarosan véget ér az egész.

Ezzel Venka nem mondott semmi újat, csak azt erősítette meg, hogy amit már hetek óta tudnak, az lassacskán nagyobb méreteket öltött. Vajszra heszperiai emberei a léghajóik segítségével dúlják fel a vidéket, krátereket és lebombázott, pokolbéli helyeket hagynak maguk után.

– Nem említették, mikor indulnak el délre? – kérdezte a lány Gurubajt.

– Nem. Minden információ azokban a levelekben van.

– Akkor egyelőre mellőznek minket – jegyezte meg Zsin.

– Egyelőre szerencsénk van – helyesbített Kitaj. – Csak idő kérdése az egész.

Sárkány hadúr, Jin Vajszra nagy demokráciája, amelyért városokat fosztott ki és vérvörösre festette a Muzsujt, soha nem valósult meg. Vajszra soha nem is akarta megvalósítani. Pár nappal azután, hogy legyőzte Arlongnál a birodalmi hajóhadat, megölette Disznó és Kakas hadurat, majd a Nikara Köztársaság egyetlen elnökének kiáltotta ki magát.

De még nem volt országa, amelyen uralkodhatott volna. A milícia számos korábbi tisztje, köztük a császárnő egykori kedvenc katonája, Csün Lo-zsan tábornok elmenekült az arlongi tisztogatás elől, és északra, Tigris tartományba ment. Mostanra a milícia maradványainak egyesült csapata már majdnem fenyegetést jelentett a heszperiaiakra nézve.

Majdnem. A Zsujcsinba érkező jelentések újabban mind arról számoltak be, hogy a köztársaság egyre nagyobb területeket hódít meg északon. Ezzel Zsin időt nyert. A Déli Szövetség csak egy lázadó csoportnak minősült a sok közül. Vajszrát egyelőre lefoglalta Csün felkelése, nem beszélve az országot elözönlő rablóbandákról, akik gyorsan erőre kaptak a háború utáni rendezetlen hatalmi viszonyok miatt. De Vajszra már nem sokáig fog északon ténykedni. Csün még csak nem is remélhette, hogy legyőzi, hiszen a heszperiai léghajók is Vajszra mellett harcoltak. Több ezer, szakállas puskával felszerelkezett heszperiai katona lőtte Csün seregeit.

Zsin hálás volt, amiért Csün ennyi haladékot adott nekik. De tudta, hogy Vajszra figyelme előbb-utóbb dél felé fog fordulni. Amíg a lány élt, Vajszra nem tehetett mást. Nem lehetett elkerülni a leszámolást, és Zsin gondoskodni akart arról, hogy amikor ez bekövetkezik, a támadók oldalán álljon.

– Tudod, mit gondolok erről – mondta a lány Gurubajnak.

– Igen, Zsu-nin, tudom. – A férfi úgy nézett rá, akár egy megfáradt szülő a rendetlenkedő gyerekére. – És újfent csak azt tudom neked mondani, hogy…

– Idefent haldoklunk. Ha nem támadunk minél hamarabb, akkor Nö-csa fog. Meg kell lepnünk, és most van…

– Nem én vagyok az egyetlen, akit meg kell győznöd. A Déli Szövetség tagjai közül senki sem akarja túlvállalni magát. Ezek a hegyek jelentik az otthonukat. És ha jönnek a farkasok, meg kell védeni, ami a falak mögött van.

– Nem mindenkinek ez az otthona.

A hadúr megvonta a vállát.

– Nyugodtan elmehetsz, amikor csak akarsz.

Gurubaj hidegvérrel blöffölhetett. Tudta, hogy a lánynak nincs hova mennie.

Zsin orrcimpái kitágultak.

– Legalább beszéljünk róla, Gurubaj…

– Akkor majd beszélünk róla a tanácsban. – A hangjával egyértelműen jelezte, hogy a találkozónak vége. – Ha annyira akarod, megint kifejtheted az álláspontodat. De ha teljesen őszinte akarok lenni, már csak önmagadat ismétled.

– Addig hajtogatom ugyanazt, amíg valaki meg nem hallja – csattant fel a lány.

– Ahogy akarod. Nagyon szereted megnehezíteni mások dolgát.

Felálltak, hogy távozzanak, és ekkor Kitaj ismét belerúgott a lány lábába az asztal alatt.

– Tudom – motyogta Zsin. – Tudom.

Amikor kilépett az ajtón, kicsit összeszorult a szíve. Azt kívánta, bár Gurubaj igent mondott volna. Zsin megpróbált együttműködni vele. Utálta, hogy egyedül ő képvisel más álláspontot, mert tényleg a szövetség oldalán akart harcolni. Ez sokkal egyszerűbben ment volna, ha Gurubaj egyetért vele.

De mivel a hadúr nem adta be a derekát, Zsinnek kényszert kellett alkalmaznia.

Gyorsan végeztek a vacsorával. Zsin és Kitaj másodpercek alatt kiürítette a tálat. Nem mintha éhesek lettek volna, csak így könnyebben figyelmen kívül lehetett hagyni a zöldségeken virító penészt és a rizsszemek körül tekergő apró kukacokat. Gondolkodás nélkül habzsoltak. Ahányszor csak Zsin visszatért Zsujcsinba, minden egyes alkalommal rosszabb lett a nagyteremben felszolgált étel. Korábban a szakácsok legalább arra ügyeltek, hogy ne kerüljenek bogarak az üstbe, most viszont ők maguk segítettek nekik belemászni, mert úgy vélték, hogy a bogarak fontos tápanyagokat tartalmaznak. A hangyás kása immár rendszeres fogásnak számított, bár Zsin még most is nehezen állta meg, hogy ne öklendezzen az első falat előtt.

Az egyetlen alapélelmiszer, amely még nem kezdett rothadni, a sanjügyökér volt. Ez a keményítőben gazdag, fehér gumó minden nyeléskor ragasztóként tapadt Zsin torkára. A sanjü meglehetősen ellenállónak bizonyult a faggyal szemben, és mindenhol megtermett a hegyoldalon. Zsin egy ideig még meglehetősen szerette is, mert megtöltötte a hasát, könnyen lehetett párolni, édeskés íze pedig emlékeztetett a frissen sült kenyérre.

De ez hónapokkal ezelőtt volt. Azóta annyira megundorodott a nyers, a szárított, a párolt és tört sanjü ízétől, hogy már a szagától is émelyegni kezdett. Ezenkívül nem jutott más friss élelmiszerhez, és ez legalább tartalmazott tápanyagokat. Úgyhogy valahogy leküzdötte a torkán.

Amikor végzett, felállt, és arra készült, felkeresi Ma Lient, a banditavezért.

Kitaj is vele akart tartani, de Zsin ingatta a fejét.

– Egyedül is menni fog. Jobb, ha nem látod.

Kitaj nem ellenkezett. Zsin tudta, hogy igazából nem is akarja elkísérni.

– Jó. Nálad van a szer?

– Itt van a zsebemben.

– És biztos vagy abban, hogy…

– Kérlek, ne! – szakította félbe a lány. – Már ezerszer megbeszéltük. Van jobb ötleted?

Kitaj felsóhajtott.

– Csak csináld gyorsan. Ne időzz sokat.

– Mégis mi a fenéért húznám az időt?

– Zsin.

– Jól van.

A lány megveregette Kitaj vállát, majd nagy léptekkel elindult az erdő felé.

Ma Lien Zsujcsin északi határának közelében, egy barlangban rendezte be a szállását. Zsin korábban nem tudott volna ilyen közel férkőzni a banditavezér törzshelyéhez anélkül, hogy ne szegeztek volna legalább három kést a nyakának, de az utóbbi napokban Ma Lien őreinek hűsége megcsappant. Amikor Zsin közeledett, némán bólintottak, és átengedték. Egyik sem nézett a szemébe.

Ma Lien felesége és lánya a barlang bejárata előtt ült. Felálltak, amikor meglátták Zsint. A szemük tágra nyílt a rémülettől és a kétségbeeséstől.

Már tudják – gondolta Zsin. Hallották a szóbeszédet. Vagy magasabbról, talán magától Csu-tentől értesültek arról, mi fog történni, mert talán a férfi meg akarta menteni az életüket.

– Nem kellene itt lennetek – mondta nekik Zsin.

Amikor belépett a barlangba, Ma Lien felesége megragadta a csuklóját.

– Kérlek – könyörgött. – Ne tedd!

– Meg kell tennem. – Zsin lerázta magáról a nő kezét. – Ne is próbálj megállítani.

– Megkegyelmezhetnél neki. Azt fogja tenni, amit mondasz. Nem muszáj…

– Nem fogja. És muszáj. Remélem, elbúcsúztatok tőle.

Tudták, mi jön ezután. Ma Lien emberei is tudták. És Zsin sejtette, hogy valamilyen szinten Majom hadúr is tudomást szerzett róla. Talán még jóvá is hagyta. Zsin legalábbis ezt tette volna a helyében. Mit lehet tenni, ha az egyik tábornok folyton egy olyan háború mellett kardoskodik, amelyet nem lehet megnyerni?

Menteni kell a menthetőt.

A barlangban bűz terjengett, keserű gyógynövények füstje keveredett az állott hányás gyomorforgató szagával. Ma Lien már azelőtt tüdőgyulladásban szenvedett, hogy Zsin elindult volna Khudlába. Ennél tökéletesebben nem is lehetett volna időzíteni. A lány az indulás reggelén alkut kötött Csu-tennel. Ha Ma Lien akkorra sem gyógyul fel, mire visszaér – márpedig ennek nagyon kevés volt az esélye –, akkor megragadják az alkalmat.

Ennek ellenére Zsin nem számított arra, hogy Ma Lien állapota ilyen súlyos romlásnak indul. Mintha a felére zsugorodott volna. Folyton vért köhögött, és rászáradt a vér a szája szélére. Minden egyes alkalommal, amikor levegőt vett, rémes hörgés visszhangzott a barlangban.

Ma Lien fél lábbal már a túlvilágon járt. Az állapotát elnézve nem is igazán lehetett gyilkosságnak nevezni azt, amire Zsin készült. Ő csak siettette kicsit az elkerülhetetlent.

– Tábornok – szólította meg a férfit, majd leült az ágya szélére.

Ma Lien szeme kinyílt a hangra.

Zsin tudta, hogy a betegség a hangszálait is megtámadta. Vérzik, ha beszélni próbál – tájékoztatta Csu-ten. És ha nagyon felizgatja magát, elkezd fulladozni a saját vérében. Zsin kicsit beleborzongott a gondolatba. Ma Lien nem gúnyolhatja ki, nem átkozhatja meg, nem kiálthat segítségért. Zsin addig gyötörheti, ameddig csak akarja. A férfi pedig semmi mást nem tehet azonkívül, hogy fekszik és végighallgatja.

Zsinnek a munka végeztével el kellett volna mennie. Az okosabb, gyakorlatiasabb fele azt üvöltötte neki, hogy azonnal induljon, hiszen kockázatosnak számított ilyen sokáig időzni, ráadásul Gurubaj kémei is hallhatták, amit mond.

Ám ez a találkozás már régóta esedékes volt. Zsin azt akarta, hogy a férfi tudja, miért kell meghalnia. Ki akarta élvezni a pillanatot. Megérdemelte ezt az örömet.

Élénken emlékezett arra, hogy ráripakodott a férfi, amikor először felvetette, hogy katonákat kellene vezényelniük Kakas tartományba. Vad, érzelgős, sötét bőrű, kakaskodó ribancnak nevezte. Rátámadt Gurubajra, amiért hagyta, hogy egy kislány is részt vegyen a haditanács ülésein. Azt mondta, jobb lenne, ha a fajtársaihoz hasonlóan már Zsin sem élne.

A férfi talán nem is emlékezett már arra, miket vágott a fejéhez. Ma Lien nagyon szerette hallani a saját hangját. Ide-oda röpködtek belőle a sértések. Mindig azt feltételezte, hogy testi ereje és emberei hűsége miatt mások neheztelése súlytalan marad.

– Emlékszel, mit mondtál, amikor először kértem, hogy parancsnok lehessek? – kérdezte a lány.

Ma Lien szája sarkában nyálbuborékok jelentek meg. Zsin felvett a földről egy véres kendőt, és gyengéden letörölte őket.

– Azt mondtad, egy ostoba ribanc vagyok, akinek semmilyen vezetői tapasztalata nincs, és hogy veleszületett módon hiányzik belőlem a józan ész. – Zsin kuncogott. – Pontosan idéztelek. Azt mondtad, egy semmirekellő kis bolond vagyok, akinek túl nagy hatalma van ahhoz, hogy bánni tudjon vele. Azt mondtad, tudnom kellene, hol a helyem. Azt mondtad, a speeriek nem arra születtek, hogy döntéseket hozzanak, hanem hogy engedelmeskedjenek.

Ma Lien tátogott, de nem lehetett érteni, mit mond. Zsin elsimította a hajszálakat az arcából. Olyan erősen izzadt, hogy úgy tűnt, mintha olajjal öntötték volna le. Szegény ember!

– Nem azért jöttem délre, hogy megint valaki ölebe legyek – mondta. – Ezt tudnod kellett volna rólam.

Zsin korábban két embernek is felajánlotta a hűségét. Cserébe mindkettő elárulta. Először Ta-csiban bízott, aztán pedig Vajszrában, és mindkettő szemrebbenés nélkül a sorsára hagyta. Zsin ezután a saját kezébe vette az életét.

Benyúlt a zsebébe, és elővette a fiolát.

A Zsujcsint körülvevő erdőkben hemzsegtek a nagy, sárga skorpiók. A katonák tudták, hogy távol tarthatják őket, ha levendulát égetnek, és csapdát állítottak nekik, de öt métert sem tudtak megtenni az erdőben anélkül, hogy ne botlottak volna egy fészekbe. És egyetlen fészek is elég volt egy fiola méreghez.

– Nem sajnálom, hogy ezt kell tennem. Nem kellett volna az utamba állnod.

Zsin Ma Lien szája felé döntötte az üvegcsét. A férfi vergődni kezdett, próbálta kiköhögni a mérget, de a lány megragadta és erőszakkal összezárta az állkapcsát, majd összecsípte az orrát, amíg le nem folyt a torkán a folyadék. Egy perc után már nem mozgott többet. Zsin elengedte.

– Nem fogsz azonnal meghalni – közölte a férfival. – A skorpióméreg megbénítja a testet. Használhatatlanná teszi az összes izmot.

Zsin letörölte a kendővel Ma Lien szájáról a nyálat és a mérget.

– Egy kis idő múlva már nehezen fogsz levegőt kapni. Megpróbálsz majd segítségért kiáltani, de azt tapasztalod, hogy nem mozog az állkapcsod. Biztos vagyok abban, hogy a feleséged meg fogja nézni, hogy vagy, de ő is tudja, hogy semmit sem tehet. Tudja, hogy most mit csinálok. Talán maga elé is képzeli. De talán szeret téged annyira, hogy végig veled marad. Vagy ha igazán szeret, akkor elvágja a torkodat.

Zsin felállt. Furcsa izgatottság szállta meg. Megremegett a térde. Mámoros hangulatba került, bizarr és váratlan energia öntötte el.

Nem most ölt először. De ez volt az első szándékos, előre kitervelt gyilkossága. Ma Lien volt az első ember, akit nem kétségbeesésében, hanem számító és ártó szándéktól vezérelve ölt meg.

Ez az érzés…

Ez az érzés