Steve Brusatte

A
dinoszauruszok
tündöklése
és
bukása

Egy letűnt világ újraírt története

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Steve Brusatte: The Rise and Fall of the Dinosaurs. A New History of a Lost World
William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers, 2018

Fordította Főzy István és Vasvári Tamás

Copyright © 2018 by Stephen (Steve) Brusatte
Hungarian translation © 2020 Főzy István és Vasvári Tamás
Magyar kiadás © 2021, 2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóillusztráció © Todd Marshall
Borítóterv © Mumtaz Mustafa

Második kiadás ISBN 978-963-633-066-8

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Szalay Marianne
Szerkesztette ifj. Vitray Tamás
A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor
Tördelte Izing Imre

Jakupcak úrnak, első és legjobb őslénytantanáromnak,
feleségemnek, Anne-nek, valamint
mindenki másnak, a következő nemzedékek tanítóinak.

A dinoszauruszok
korszakának idővonala

PALEOZOIKUM

MEZOZOIKUM

KAINOZOIKUM

perm

triász

jura

kréta

paleogén

IDŐSZAK

kora

középső

késő

kora

középső

késő

kora

késő

KOR

252–
247

247–
237

237–
201

201–
174

174–
164

164–
145

145–100

100–
66

MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT

A történelem előtti idők világtérképe

Triász időszak (kb. 220 millió évvel ezelőtt)

Késő jura (kb. 150 millió évvel ezelőtt)

Késő kréta (kb. 80 millió évvel ezelőtt)

Előszó A kövületvadászat
aranykora

Zhenyuanlong

Történt pedig 2014-ben, egy hideg novemberi napon, néhány órával napkelte előtt, hogy a taxiból kiszállva elindultam a pekingi főpályaudvar felé. Jegyemet szorongatva átverekedtem magam a kora reggeli ingázók sokezres tömegén, és egyre idegesebb lettem, mert lassan már indult a vonatom. Fogalmam sem volt, merre menjek. Egyedül voltam, és alig pár szót tudtam mandarin nyelven. Az egyetlen, amit tehettem, hogy összehasonlítottam a jegyemen sorakozó írásjeleket a peronokra felfestett jelekkel. Se láttam, se hallottam, föl-alá szaladgáltam a lépcsőkön, elloholtam az újságosbódék és az ételárusok standjai mellett. Úgy viselkedtem, mint valami zsákmányt orrontó ragadozó. Gurira tett bőröndöm – a tetején fényképezőgépekkel, statívval meg sok egyéb cuccal – mögöttem pattogott, neki-nekiütődött az emberek sípcsontjának, keresztülgurult a lábakon. Mindenfelől dühödt kiáltásokat hallottam. De nem álltam meg.

Vastag pehelydzsekimben addigra már dőlt rólam a veríték, zihálva vettem a levegőt. Valahol előttem felbődült egy mozdony, a kalauz megfújta a sípot. Indulóban volt egy vonat. Abba az irányba fordultam, és legnagyobb megkönnyebbülésemre felismertem a jeleket. Na, végre! Az én vonatom volt – északkeletre indult, a régi Mandzsúriába, egy Csincsou nevezetű városba, pár száz kilométerre az észak-koreai határtól.

A következő négy órát megpróbáltam kényelmesen eltölteni; a vonat cementgyárak és ködben úszó kukoricaföldek mellett robogott el. Néha elbólintottam, de alváshiányomból nem sokat sikerült pótolnom. Túlontúl izgatott voltam. Utam végén ugyanis igazi rejtély várt – egy fosszíliadarab, amelyre egy földműves talált rá betakarítás idején. Korábban már láttam a kövületről néhány szemcsés fotót; kollégám és barátom, Kína egyik legnevesebb dinoszauruszvadásza, Csün-csang Lü küldte a képeket. Egyetértettünk abban, hogy ez bizony alighanem nagy jelentőségű lelet. Talán az ősmaradványok afféle Szent Grálja lesz – a tudomány számára eddig nem ismert új faj öröksége, méghozzá olyan jó állapotban, hogy el tudja majd mesélni, milyen volt tulajdonosa valaha, több tízmillió évvel ezelőtt. De hogy bizonyosat tudjunk, a saját szemünkkel kellett látnunk azt a kövületet.

Amikor Csün-csang és jómagam leszálltunk Csincsouban a vonatról, helyi elöljárók kisebb sereglete fogadott. Poggyászunkat rögtön kikapták a kezünkből, és betuszkoltak bennünket egy-egy fekete mikrobuszba. Egyenesen a városi múzeumba hajtottunk, egy bajosan meghatározható stílusú, furcsa épületbe. Hosszú, neonfényektől villódzó folyosón vezettek végig – szertartásos komolysággal, mintha valami politikusi csúcstalálkozó résztvevői lennénk. Végül egy félreeső kis szobában találtuk magunkat, a berendezés alig volt több egy-két asztalnál meg széknél. Az egyik asztalkán kőzettömb feküdt, láthatóan olyan nehéz, hogy az asztal majd’ összeroskadt alatta. Egyik kísérőnk odalépett Csün-csanghoz, valamit mondott neki mandarin nyelven, mire ő felém fordult és bólintott.

– Nosza – szólt oda nekem sajátságos akcentusával, anyanyelve, a mandarin és az amerikai évek alatt, az egyetemen ráragadt vontatott texasi hanglejtés különös keverékével.

Váll váll mellett léptünk oda az asztalhoz. Magunkon éreztem az összes jelenlévő tekintetét; a szobában kísérteties csend honolt, amint közelítettünk a kincshez.

Minden ősmaradványok legszebbike feküdt előttem. Egy nagyjából öszvér méretű állat csontváza; csokoládébarna csontok együttese a beágyazó fakószürke mészkőben. Semmi kétség: dinoszaurusz. Húsvágó késre emlékeztető fogai, hegyes karmai és hosszú farka egyértelműen mutatták, hogy a Jurassic Park nevezetes, komisz Velociraptorainak közeli rokona.

Ám nem holmi közönséges jószág volt ez a dinoszaurusz. Csontjai könnyűek és üregesek, lábai hosszúak és vékonyak, mint a kócsagé, csontváza karcsú – egy robbanékony, dinamikus, gyors mozgású állat ismertetőjelei.

És nem csupán maguk a csontok voltak izgalmasak – az egész testet tollak borították. A fejet és a nyaktájékot szőrszerű, sűrű tollazat fedte; a farktollak hosszúak voltak, a mellső lábakon pedig szárnyat alkottak a sorban elhelyezkedő jókora, egymást átfedő evezőtollak.

Egészen úgy festett ez a dinoszaurusz, mintha madár lenne.

Egy évre rá Csün-csanggal a tudomány számára új fajként írtuk le a maradványt, és a Zhenyuanlong suni nevet adtuk neki. A Zhenyuanlong egyike annak a tizenöt dinoszaurusznak, amelyet az elmúlt évtized folyamán leírtam, miközben egyre mélyebbre hatoltam a paleontológia tudományában, elszakadva szülőföldemtől, az amerikai Középnyugattól, egyetemi állást vállaltam Skóciában, és bejárjam a világot, hogy egyre újabb őslényeket találjak és tanulmányozhassak.

Zhenyuanlong

A Zhenyuanlong kicsit sem hasonlított azokra a dinoszauruszokra, amelyekről még jóval azelőtt, hogy tudományos kutató lettem, az általános iskolában hallottam. Ott még azt tanították, hogy a dinoszauruszok behemót, pikkelyes, buta állatok voltak, lényegében csak lődörögtek ide-oda, múlatták az időt, aztán végül kihaltak. Az evolúció tévedései voltak. Az élet történetének zsákutcája. Csupa primitív jószág, jóval az ember megjelenése előtti időkben éltek és haltak, egy olyan ősvilágban, amely olyannyira különbözött a maitól, hogy akár egy másik bolygón is lehetett volna. A dinoszauruszok sokáig múzeumba való különlegességként és moziszörnyként éltek a köztudatban, rémálmainkban üldöztek bennünket, gyermeki képzeletünk tárgyai voltak, de úgy tűnt, a mai kor embere számára nem túl érdekesek, és minden komoly tudományos kutatásra méltatlanok.

Ezek a sztereotípiák azonban abszurdak és teljességgel hibásak. Az utóbbi évtizedekben lassan semmivé is lettek, miközben váratlan gyorsasággal újabb és újabb dinoszauruszleleteket tártak fel az új paleontológusnemzedék kutatói. Itt vagy ott a világban – akár az argentin pampákon, vagy éppen Alaszka zord tájain – hétről hétre minimum egy új dinoszauruszfaj képviselője került elő. Gondoljunk csak bele: átlagosan egy új faj… hetente! Ez nagyjából félszáz új faj egy-egy évben – olyanok, mint a Zhenyuanlong. És nemcsak új fajok felfedezéséről van itt szó, hanem a leletek tanulmányozásának új módszereiről is; a régi idők kutatói álmodni sem mertek volna azokról az eljárásokról, amelyekkel a paleontológusok ma a dinoszauruszok biológiáját és evolúciós történetét vizsgálhatják. A számítógépes tomográf, a CAT rétegfelvételei megmutatják, milyen volt a dinoszauruszok agya, és milyenek lehettek az érzékszerveik, a számítógépes modellek elárulják, hogyan mozogtak, a különleges mikroszkópok felfedhetik, hogy milyen színűek voltak – és így tovább.

Fantasztikus érzés, hogy részese lehetek ezeknek az izgalmas fejleményeknek – egyike a világ fiatal paleontológusainak, a Jurassic Park korában fölcseperedett nemzedéknek, azoknak a huszonéves vagy harmincas kutatóknak, akik közös erővel, és mentoraikkal, az előző kutatógeneráció képviselőivel sikert sikerre halmoznak ezen a rendkívül izgalmas tudományterületen. Minden új felfedezés, minden új eredmény kicsit közelebb visz bennünket a dinoszauruszok és fejlődéstörténetük alaposabb megismeréséhez.

Ezekről a felfedezésekről szeretnék mesélni ebben a könyvben – arról, hogy a dinoszauruszok honnan jöttek, miként lettek az élővilág meghatározó tagjaivá, hogyan nőtt némelyik hatalmassá, hogyan lettek mások tollas-szárnyas dinoszaurusszá, majd végül madarakká, és hogyan tűnt el a többi dinoszaurusz mindörökre, kijelölve az új világba vezető utat, és végső soron a mi utunkat is. El szeretném mesélni, miként állt össze ez a történet a föltárt ősmaradványok vizsgálata során, és valamelyest azt is szeretném megmutatni, milyen a dinoszauruszvadász paleontológus élete.

Csün-csang Lü és jómagam a Zhenyuanlong csodás fosszíliájával

És mindenekelőtt: be akarom bizonyítani, hogy a dinoszauruszok nem holmi „másvilági szörnyek” voltak, az evolúció tévedéseinek sem mondhatók, és az sem igaz, hogy nem voltak igazán érdekesek. Nagyon is érdekesek voltak, ráadásul sikeresek is, jó 150 millió éven át éltek és virultak, közülük kerültek ki minden idők legfantasztikusabb lényei – ideértve azt a tízezerféle ma is élő dinoszauruszt, amelyeket madaraknak mondunk. Ugyanazt a Földet lakták, amit mi, emberek, ugyanolyan szélsőséges éghajlati és környezeti változásokkal kellett dacolniuk, mint amilyenekkel nekünk kell manapság és majd a jövőben megküzdenünk. Evolúciójukban idomultak ahhoz az örökké változó világhoz, amelyet egyszer gigantikus vulkánkitörések, másszor aláhulló meteoritok fenyegettek, amelyben folyamatos mozgásban voltak a kontinensek, amelyben a tengerszint hol emelkedett, hol süllyedt, és a hőmérséklet is szeszélyesen ingadozott. A dinoszauruszok nagyszerűen alkalmazkodtak ezekhez a viszonyokhoz, a legtöbbjük végül mégis kihalt, mert a nagy hirtelen bekövetkezett kataklizmával már nem tudtak megbirkózni. Nem kétséges, hogy földi pályafutásukból nekünk is bőségesen van mit tanulni.

A dinoszauruszok fénykora és bukása vitathatatlanul elképesztő történet, egy olyan kor története, amelyben roppant bestiák és mindenféle más, fantasztikus lények lakták bolygónkat. Ugyanazt a földet tapodták, amelyet mi – maradványaikat a lábunk alatt őrzik a kőzetek. Ezekből a kövületekből pedig kiolvasható egykori élettörténetük, számomra minden idők legnagyszerűbb és legizgalmasabb története.

Steve Brusatte

Edinburgh, Skócia

2017. május 18.

1 A dinoszauruszok
történetének kezdetei

Prorotodactylus

– Bingó! – kiáltotta Grzegorz Niedźwiedzki barátom, a pengeéles határvonalra mutatva egy vékony agyagkő sáv és a közvetlenül felette húzódó durvább szemcséjű kőzet között.

Zachełmie, a pici lengyel falu határában, a kőfejtőben kutattunk. Hajdan nagy keresletnek örvendő mészkövet termeltek ki a bányában, de már régen felhagytak a munkával. Körülöttünk a tájban mindenfelé omladozó kémények, az egykori közép-lengyelországi ipar múltjára emlékeztető romok. A térkép csalóka volt, mert azt mondta, a Świętokrzyskie-, azaz Szentkereszt-hegységben járunk – holott az egykori grandiózus hegyeket már rég hullámzó dombvidékké szelídítette az évmilliók óta munkálkodó erózió. Az ég szürke volt, a szúnyogok martak, a kőfejtőben pokoli meleg uralkodott, rajtunk kívül csak egy fiatal párnak jutott eszébe arrafelé csatangolni. Elszánt túrázók lehettek, akik eltévesztették az utat.

– Ez itt a kihalás – mondta Grzegorz, és a többnapos terepi munkában megborostásodott arca széles mosolyra derült. – Egy csomó nagy hüllőlábnyom, alatta itt vannak az emlősszerűek, de aztán mind eltűnnek. És felettük egy darabig semmi, aztán megjelennek a dinoszauruszok.

Úgy tűnhetett, hogy puszta köveket nézegetünk egy elgyomosodott kőfejtőben, holott amit valóban kutattunk, maga volt a forradalom. A kőzetek megőrzik a hajdani események nyomait, jóval az ember megjelenése előtti történetekről tanúskodnak. És a történet, amely ott bontakozott ki előttünk a kőbe vésve, döbbenetes volt. Az a kicsi változás a kőzet minőségében, amelyet talán csak a kutató gyakorlott szeme vesz észre, a földtörténet legdrámaiabb változásáról árulkodott. Egy csapásra végbement eseményről, fordulópontról az élet történetében. A változás nagyjából 252 millió évvel ezelőtt történt, jóval az ember, a gyapjas mamut és a dinoszauruszok kora előtt, de hatása máig érezhető. Ha a dolgok csak kicsit is másként alakulnak, ki tudja, milyen lenne ma körülöttünk a világ? Ez a kérdés persze kicsit olyan, mintha azon állnánk neki spekulálni, mi lett volna, ha a főherceget nem lövik le…

Ha ugyanott álltunk volna, de 252 millió évvel ezelőtt, a perm időszakban, ahogy a geológusok azt a kort nevezik, alig ismertünk volna a helyszínre. Nem lettek volna a környéken omladozó gyárak, nem lett volna semmi jele az ember jelenlétének. Az égen nem szárnyaltak volna madarak, a talajon nem szaladgáltak volna egerek, virágzó bokrok, vérszívó szúnyogok sem lettek volna a környéken. Ez mind csak később jött el. A hőség persze izzasztó volt akkor is, forróság uralkodott és elviselhetetlen pára – talán még kibírhatatlanabb, mint nyár derekán Miamiban. Dühöngő folyók vezették el a hegyről lezúduló vizeket, maga a Szentkereszt-hegység pedig abban a távoli múltban még igazi hegység volt, több ezer méter magas, felhők fölé törő havas csúcsokkal. A folyók végtelen erdőségeken át találták meg az utat a hegyeket övező széles medencékbe, a tavak az esős évszakban megteltek vízzel, de kiszáradtak, amint véget ért a monszunidőszak. Az erdőket főként fenyők, a ma is élő fenyő- és borókafélék távoli rokonai alkották.

A tavak abban az időben a helyi ökoszisztéma nélkülözhetetlen elemei voltak, vízgyűjtők, afféle oázisok, védelmet nyújtottak a forróság és a szél ellen. Környékükön mindenféle állat gyülekezett – de nagyon másféle állatok, mint amilyenekkel ma találkozhatunk. Kutya méretű, nyálkás testű szalamandrák ólálkodtak a víz szélén, el-elkapkodták a mellettük tovairamló halakat. Zömök pareiaszauruszok kacsáztak fel és alá négy lábon. Pikkelypáncélos testükkel, széles mellkasukkal, vad küllemükkel valahogy a tagbaszakadt rögbijátékosokra emlékeztettek. A rothadó iszapban disznó módjára turkáltak a kicsi, hájas dicynodonták, éles agyarukkal fordították ki a zamatos gyökereket. A tápláléklánc végén trónoló medvényi gorgonopsziák pengeéles szemfogukkal játszva felhasították a pareiaszauruszok hasát és a dicynodonták irháját. Ez a különc állatsereglet uralta a világot a dinoszauruszok színre lépése előtt.

Aztán egyszerre csak felmorajlott a Föld mélye. Úgy 252 millió évvel ezelőtt történhetett, és amikor elkezdődött, a felszínen még érezni sem lehetett. A dübörgés 80, legfeljebb 160 kilométer mélységből, a Föld kéreg-köpeny-mag szerkezetének középső zónájából, a köpenyből tört felfelé. A szilárd kőzetből álló földköpeny olyan forró és olyan roppant nyomás uralkodik benne, hogy földtörténeti időtávlatokban nézve azt mondhatjuk: úgy viselkedik, mint a gyurmalinnak vagy „intelligens gyurmának” nevezett, nagy belső súrlódású (viszkozitású) anyag – szilárd, de képes megfolyni. Tulajdonképpen a földköpenyben folyamatosan áramlik az anyag, ugyanúgy, mint a folyókban. Ezek az áramlatok tartják mozgásban a lemeztektonikai futószalagot, ezek az erők tördelik a vékony kérget egymáshoz képest elmozduló lemezekké. A köpeny áramlásai nélkül nem lennének hegyek, óceánok, nem volna lakható földfelszín. Egyszer-egyszer azonban megtörténik, hogy a helyzet eldurvul. A forró kőzetolvadék elszabadul, és utat talál a felszín felé, ahol végül mint vulkán tör ki. Az ilyen helyek a Föld úgynevezett forrópontjai. Kevés van belőlük; a Yellowstone-vidék például ma is aktív terület, ahol a mélyből folyamatosan feláramló hő szolgáltatja a híres gejzírek, így az Old Faithful számára a feltöréshez szükséges energiát.

Ugyanez történt a perm időszak végén, csak éppen kontinensnyi méretekben. Szibéria alatt hatalmas forrópont alakult ki. A kőzetolvadék kiszakadt a köpenyből, egyenest a kéregbe tódult, és a vulkánok kürtőjén keresztül a felszínre zúdult. Azok a vulkánok azonban nem közönséges vulkánok voltak. Nem kúp alakú, évtizedekig szunnyadó és olykor-olykor lávát meg hamut okádó tűzhányók, amilyen mondjuk a Mount Saint Helen vagy a Pinatubo. Kitörésük sem volt olyan heves, mint a népszerű „kémiai vulkán” kísérletben az ecetsav és a szódabikarbóna elegyítésének eredménye. Nem, ezek a vulkánok óriási, gyakran sok kilométer hosszú hasadékok voltak csupán, amelyek évről évre, évtizedről évtizedre, évszázadról évszázadra ontották magukból a lávát. A perm végi nagy kitörés néhány százezer, talán néhány millió éven át is eltartott. Bizonyára voltak erőteljesebb, robbanásos kitörési szakaszok, közöttük pedig csendesebb lávaömlések. Végül így annyi láva ömlött a felszínre, hogy Ázsia északi és középső részén sok millió négyzetkilométernyi területet beborított. Szibériában mind a mai napig, több mint negyedmilliárd évvel a kitörések után, közel 2,5 millió négyzetkilométernyi területet, nagyjából Nyugat-Európának megfelelő kiterjedésű síkságot borít be az egykori kőzetolvadékból kialakult bazalt.

Képzeljük el: egy egész, lávától perzselt kontinens! Apokaliptikus pusztulás egy B kategóriás mozifilmben. Olyan méretű kataklizma, hogy Szibéria szomszédságában az összes pareiaszauruszt, dicynodontát és gorgonopsziát el tudta pusztítani. De még ennél is súlyosabb lehetett a vész. Ha egy vulkán kitör, nemcsak lávát ont magából, hanem föl is forrósítja a környezetét, hamut szór és ártalmas gázokat ereget. Maga a láva ugyan nem, de ezek a jelenségek már az egész bolygóra hatással lehetnek. A perm időszak végén is ezek voltak a katasztrófa valódi okai, és nyomukban évmilliókon át tartó pusztulás vette kezdetét, visszavonhatatlanul megváltoztatva a világ viszonyait.

A vulkáni por a levegőbe került, és a magas légköri áramlások révén betakarta az egész Földet. A napfény így már nem érte el a földfelszínt, a növények nem tudtak többé fotoszintetizálni. Az egykori buja fenyőerdők kipusztultak. A pareiaszauruszok és a dicynodonták nem jutottak táplálékhoz, így végül a gorgonopsziák számára sem maradt hús. A tápláléklánc szétesett. A hamu egy része aláhullott, a vízcseppekkel együtt savas esőként súlyosbította a helyzetet a földfelszínen. Ahogy pusztultak a növények, egyre kopárabbá vált a táj, és emiatt gyorsult az erózió – a rothadó erdők hatalmas területeken lettek földcsuszamlások áldozatává. Ezért váltotta fel Zachełmie mellett a kőfejtőben a nyugodt, békés környezetre utaló agyagos kőzetet hirtelen a gyorsan mozgó, pusztító erejű ár leülepedésével keletkezett, durva szemcséjű törmeléket tartalmazó réteg. A sebzett felszínen ráadásul elharapództak a futótüzek, így a növények és az állatok számára még keservesebb lett az élet.

Mindezek a jelenségek csak rövid távon – néhány napon, héten, talán hónapon át – éreztették hatásukat azután, hogy a szibériai hasadékokon irdatlan tömegű láva ömlött a felszínre. A hosszú távú hatások azonban még súlyosabbak voltak. A lávával ugyanis fojtó szén-dioxid-felhők kerültek a légkörbe. Ez a gáz, amint azt mára már alaposan megtanultuk, igen erős üvegházhatást eredményez: elnyeli és visszasugározza a napsugárzást a felszínre, így folyamatosan melegíti a Földet. A szibériai kitörésekből légkörbe került szén-dioxid nem csupán néhány fokkal növelte a hőmérsékletet; az elszabadult üvegházhatás nyomán bolygónk valósággal felforrt. És voltak más következmények is. Sok szén-dioxid került a légkörbe is, de a gázok nagy részét elnyelték az óceánok. Ez kémiai láncreakciót eredményezett, aminek következtében a világtengerek vize elsavasodott. A savanyodás nagyon veszélyes, főként a könnyen oldódó vázanyagú tengeri állatok szempontjából. Mi sem áztatjuk tagjainkat, teszem azt, ecetben. Ennek a bizonyos láncreakciónak a velejárója, hogy az óceánokból kivonódik az oxigén – ez pedig minden vízben élő, vagy vízközelben honos élőlényre nézve veszélyes.

Oldalakon át részletezhetném a pusztulást; a lényeg, hogy a perm időszak vége az élővilág számára végzetes hatásokat hozott. Ez volt a földtörténet legnagyobb katasztrófája. Úgy tűnik, az akkori élőlényfajok 90 százaléka egyszer s mindenkorra eltűnt a világból. A paleontológusoknak van egy külön kifejezésük arra, amikor rövid időn belül rengeteg növény- és állatfaj pusztul ki egyszerre világszerte. Azt mondják erre: tömeges kihalás. Az elmúlt mintegy 500 millió évben öt ilyen, tömeges kihalási eseményről tudunk. Ezek közül minden bizonnyal a 66 millió évvel ezelőtti a legismertebb; akkor pusztultak ki a dinoszauruszok. Erről a kihalásról később ejtünk szót. Mindenesetre leszögezhetjük, hogy a kréta időszak végén bekövetkezett kihalási esemény kismiska volt a perm végi kihaláshoz képest. Abban a 252 millió évvel ezelőtti időben, amelyet a lengyelországi kőfejtőben a kavicsos üledék alatti kőzetfelület jelez, az élet közelebb került a teljes megsemmisüléshez, mint bármely más időben a földtörténet során.

Aztán a dolgok jobbra fordultak. Ez már csak így van. Az élet ellenáll, egyes fajok a legszörnyűbb katasztrófát is átvészelik. A vulkánok néhány millió éven át működtek, de aztán kihunytak, amint megszűnt a mélyből fölfelé irányuló anyagáramlás. Nem ömlött több láva a felszínre, nem került több por, hamu és szén-dioxid a légkörbe, lassacskán az egész ökoszisztéma helyrejött. A növényzet újra gyarapodásnak indult, és egyre több formában jelent meg. A növényevők, és így végső soron a ragadozók is újra bőséges táplálékhoz jutottak. A tápláléklánc magától helyreállt. Eltartott legalább ötmillió évig, amíg mindez végbement, de attól kezdve a viszonyok jobbak lettek, csak éppen merőben különböztek a korábbiaktól. Egykor meghatározó szerepet játszottak, de most már soha nem cserkésztek gorgonopsziák, pareiaszauriák és velük rokon állatok a lengyelországi tópartokon és másutt, a túlélők számára viszont ott volt az egész Föld. Egy szinte üres, benépesítetlen, új világ. A perm időszakra következő triászban a világ visszavonhatatlanul más volt már. Eljött az idő, amikor színre léptek a dinoszauruszok.

Ifjú paleontológusként égtem a vágytól, hogy pontosan megértsem, miként változott meg a világ a perm végi kihalás következtében. Mi halt ki, mi élt túl, és mik voltak az okok? Milyen gyorsan állt helyre az ökoszisztéma? Milyen, addig soha nem volt élőlények bukkantak ki a világ összeomlására következő sötétségből? Az új világ mely összetevői alakultak ki elsőként a perm korú lávakőzetek hátán?

Csak egyetlen módja van annak, hogy a fenti kérdésekre választ kapjunk. Ki kell mennünk a terepre, és ősmaradványokat kell keresnünk. Ha gyilkosság történik, a nyomozás azzal kezdődik, hogy ujjlenyomatok, haj- és szövetszálak vagy egyéb bizonyítékok után kutatva megvizsgáljuk a tetemet és a helyszínt, így találjuk meg idővel a tettest. A paleontológus számára a bizonyítékokat a kövületek, azaz a fosszíliák szolgáltatják. Ez minden, amiből a paleontológus kiindulhat; csak az ősmaradványok segíthetnek neki megérteni, hogy miként éltek és változtak a régmúltban az azóta kipusztult élőlények.

A hajdanvolt élet mindenfajta nyomát ősmaradványnak nevezzük; ennek okán pedig a kövületek igen sokfélék lehetnek. A legismertebbek a csontok, a fogak és a héjmaradványok – az egykor élt állatok szilárd vázának különféle részei. Pusztulásuk után az élőlények maradványait betemetheti a homok vagy az iszap, így vázuk anyaga fokozatosan ásványi anyagokra cserélődhet – ez voltaképpen az ősmaradvánnyá válás, a megkövesedés, a fosszilizálódás folyamata. De a szilárd váz nélküli, lágy testű élőlények, illetve azok részei, például a fák levelei, sőt a baktériumok is megőrződhetnek – gyakran lenyomatok formájában. Ugyanez áll az állatok lágy szöveteire is: akár a bőr, a toll, az izomzat, sőt a belső szervek némelyike is megőrződhet. De ahhoz, hogy ezekből valóban kövület legyen, a körülmények megfelelő összjátékára van szükség; az elpusztult állatnak olyan gyorsan kell betemetődnie, hogy romlandó szöveteinek ne legyen idejük lebomlani, és a ragadozók se találhassanak rá a tetemre.

Mindaz, amiről eddig szóltam, az úgynevezett testfosszíliákra vonatkozik – a növény vagy állat testének tényleges, megkövesedő részére. De vannak másfajta maradványok is: az élőlény életműködéséről, illetve viselkedéséről tanúskodó úgynevezett nyomfosszíliák. A legjobb példák erre a lábnyomok, de az állat megkövesedett lakóüreg- és harapásnyomát, koprolitját (megkövesedett ürülékét), tojását és fészkét is nyomfosszíliának nevezzük. Ezek a maradványok azért különösen értékesek, mert a hajdani élőlények egymáshoz és környezetükhöz való viszonyáról is nagyon sokat elárulnak. Arról tehát, hogy egyik vagy másik élőlény miként mozgott, mivel táplálkozott, hol volt honos és hogyan szaporodott.

Ami engem illet, a fosszíliák közül legfőképpen a dinoszauruszok és a közvetlenül előttük élt állatok maradványai érdekelnek. A dinoszauruszok a földtörténet három időszakában léteztek: a triászban, a jurában és a krétában. E három időszak összefoglaló neve földtörténeti középkor, idegen szóval: mezozoikum. A perm időszak – amikor azok a fura, különleges lények jöttek-mentek a lengyelországi tópartokon – közvetlenül megelőzte a triászt. A dinoszauruszokra gyakran mint nagyon-nagyon ősi állatokra gondolunk, holott valójában a földtörténet aránylag fiatal menazsériáját képviselték.

A Föld nagyjából 4,5 milliárd évvel ezelőtt keletkezett; az első mikroszkopikus méretű lények, baktériumok néhány százmillió évvel később jelentek meg. Mintegy kétmilliárd éven át világunkat ezek a baktériumok uralták. Nem voltak még növények, semmi élőt nem láttunk volna szabad szemmel, ha ott és akkor mi is léteztünk volna. Azután úgy 1,8 milliárd évvel ezelőtt az egyszerű sejtek szert tettek egy új képességre: immár nagyobb, összetettebb szervezeteket is alkothattak. Ekkortájt jött el egy hatalmas, az egész bolygót érintő jégkorszak – a gleccserek egészen a trópusokig lenyúltak –, utána pedig színre léptek az első állatok. Kezdetben rendkívül egyszerűek voltak, afféle kocsonyás zsákocskák, amilyenek ma a medúzák meg a szivacsok, aztán később kialakult a szilárd testváz. Nagyjából 540 millió évvel ezelőtt, a kambrium időszakban, a szilárd vázas első élőlények robbanásszerű változásnak indultak, egyre sokfélébbek és gyakoribbak lettek, falni is elkezdték egymást, és az óceánban összetett társulások (ökoszisztémák) alakultak ki. Egyik-másik élőlénynek akkor már csontos váza volt – ezek az első gerincesek áttetsző, halszerű kis lények lehettek. Egyre többféle formát öltöttek, némelyikük úszóiból lábak lettek, a lábakon pedig ujjak nőttek. Nagyjából 390 millió évvel ezelőtt történt, hogy az első ilyen lények kimerészkedtek a szárazföldre. Ők voltak az első négylábúak, minden mai szárazföldi gerinces ősei: a békák, a szalamandrák, a krokodilok és a kígyók, később pedig a dinoszauruszok, és végső fokon az ember elődei.

Ezt a történetet a fosszíliák révén ismerhettük meg. A paleontológusok egymást követő nemzedékei ezer meg ezer csontvázat, fogat, lábnyomot és tojást kutattak már föl a világ minden táján. Megszállott kövületvadászok vagyunk, és köztudott rólunk, hogy nagyon sokra (néha eszement módon sokra) hajlandóak vagyunk egy-egy újabb maradvány föltárása érdekében. A mészkőbánya Lengyelországban, az útbevágás egy bevásárlóközpont mögött, az építkezésen felhalmozott kőkupac, sőt akár a szeméttelep partoldala is a paleontológus gyűjtőhelye lehet. Ha valahol kövületet ígér a terep, előbb-utóbb megjelenik egy elszánt (olykor eszement módon elszánt) paleontológus, akinek mit sem számít a hőség, a hideg, az eső, a hó, a magas páratartalom, akit nem érdekel, hogy marják a rovarok, ellepi a bűz, vagy akár hogy háborús zónán kell átkelnie.

Ezért indultam én is Lengyelországba. Először 2008 nyarán jártam ott, akkor 24 éves voltam; épp befejeztem a mesterszakot az egyetemen, és hozzákezdtem a doktorimhoz. Azért kerekedtem föl, hogy megvizsgáljak néhány izgalmas új hüllőmaradványt. A fosszíliákat néhány évvel korábban találták Sziléziában, Lengyelország délnyugati részén, azon a területen, amelyért annak idején hol a lengyelek, hol a németek, hol a csehek harcoltak. A maradványokat Lengyelország tulajdonaként egy varsói múzeumban őrizték. Emlékszem a vonat kattogó zajára, amint közeledtünk a főpályaudvarhoz Berlin felől. Megkésve érkeztünk, a közeledő este árnyai már betakarták a háború után újjáépült város Sztálin-érát idéző, igencsak csúnyácska épületeit.

Leszálltam a vonatról, és végignéztem a tömegen. Úgy volt, hogy valaki vár, táblával a kezében. Utazásom előtt többször is hivatalos e-mailt váltottam egy nagy tekintélyű lengyel professzorral. Megbeszéltük, hogy a prof egyik hallgatója majd kijön elém, és elkalauzol a Lengyel Paleobiológiai Intézetbe, a maradványokat rejtő múzeumi részleg felett alig néhány emelettel nyíló apró vendégszobáig. De nem tudtam, kit keressek a pályaudvaron, és mivel a vonat egy jó órát késett, azt hittem, az illető már rég visszament a laborba, a sötétedő, vadidegen városban sorsomra hagyott engem, aki alig néhány lengyel szóval voltam fölszerelkezve útikönyvem szószedetében.

Már éppen kezdtem pánikba esni, amikor megláttam a szélben lebegő fehér cetlit, rajta sietősen odafirkantott nevemmel. A férfi, aki tartotta, fiatal volt, a haja katonásan rövidre nyírva, elöl már kissé kopaszodott, akárcsak jómagam. Sötét szeme gyors pillantásával végigmért. Arcát vagy háromnapos borosta fedte, bőre kissé sötétebbnek tűnt, mint más lengyeleké, akiket ismertem. Már-már napbarnítottnak látszott. Valahogy kicsit baljóslatúnak tűnt a megjelenése, de gyanakvásom azonnal elenyészett, amikor felismert, széles mosollyal kikapta kezemből a táskámat, és erősen megszorította a kezemet:

– Isten hozott Lengyelországban! A nevem Grzegorz. Mit szólnál valami vacsorához?

Mindketten fáradtak voltunk, én a hosszú vonatozás miatt, Grzegorz pedig azért, mert egész nap dolgozott egy kupac új csontdarab leírásán, amelyeket ő meg a hallgatói néhány héttel azelőtt találtak Lengyelország délkeleti részén. Ezért volt olyan napbarnított. Végül is söröztünk egy nagyot, és órákon át dumáltunk az ősmaradványokról. Ez a srác éppen olyan dinoszauruszőrült volt, mint én, és a perm végi kihalással kapcsolatban egész sor újszerű meglátással hozakodott elő.

Grzegorz meg én jóbarátok lettünk. A hét hátralévő részében együtt tanulmányoztuk a Lengyelországban föltárt kövületanyagot, és a következő négy évben minden nyáron odautaztam, Grzegorzzsal dolgozni kicsit a terepen. Duónkhoz – afféle harmadik testőrként – többször is csatlakozott egy fiatal brit paleontológus, bizonyos Richard Butler. Azokban az években sok új fosszíliát találtunk, és előálltunk néhány új ötlettel is az ügyben, hogy a perm végi kihalás után miként indulhatott be a dinoszauruszok evolúciója. Az idők során annak is tanúja lehettem, hogy miként válik Grzegorz lelkes és szerény egyetemi hallgatóból Lengyelország egyik vezető paleontológusává. Még harminc sem volt, amikor Zachełmie mellett, a kőfejtő egy másik részében felfedezte azoknak az első, halszerű lényeknek a nyomait, amelyek úgy 390 millió évvel ezelőtt kicaplattak a szárazföldre. A világ egyik legrangosabb tudományos folyóirata, a Nature címlapon adta hírül a szenzációt. Grzegorz Lengyelország miniszterelnökénél is vendégeskedett, és TED-előadást is tartott. Acélos tekintetű portréja – tehát nem a felfedezett nyomok, hanem ő maga – még a National Geographic magazin lengyel kiadásának borítójára is fölkerült.

Afféle tudományos celebritás lett hát Grzegorzból, de ő továbbra is a terepmunkát élvezte igazán, jobban, mint bárki más. Magamagát „terepen honos állatnak” mondja, ezzel is hangsúlyozva, hogy jobban szeret a szabadban sátorozni, csákányozni és gyűjteni, mint kényelmesen élni Varsóban. Megmaradt ilyennek. A Szentkereszt-hegység legnépesebb városában, Kielcében nőtt fel, és már gyerekként ősmaradványokat gyűjtött. Sok paleontológus észre sem veszi a nyomfosszíliákat, neki azonban különleges tehetsége van azoknak a láb-, mancs- és faroknyomoknak a felfedezéséhez, amelyeket dinoszauruszok vagy egyéb állatok hagytak az iszapban, homokban, ahol mindennapi életüket élték – vadásztak, rejtőztek, párosodtak, táplálkoztak vagy csak álldogáltak. Grzegorz szabályosan beleszeretett a nyomokba. Minden állatnak egy csontváza van, viszont mindegyik millió lépésnyomot hagy maga után – szokta mondani. Mint valami felderítő, kutat a legjobb lelőhelyeken. Igaz, csak a „kert végébe” kell mennie – hiszen a közelben nőtt fel, amellett, mint kiderült, a perm és triász faunájának kedvelt tóvidékén pompásan megőrződtek a nyomok.

Négy nyáron át azon igyekeztünk, hogy valóra váltsuk Grzegorz nyomokkal kapcsolatos álmait. Richarddal követtük őt a titkos helyekre, amelyeket felfedezett. Bejártuk a felhagyott kőfejtőket, végigkutattuk a patakmedrekben rejtőző kőzetkibúvásokat, akárcsak az útépítések mentén emelt kőkupacokat, amelyeket aszfaltozás előtt hordtak össze a munkások az útalapból kikerült kőzetből. Rengeteg nyomot találtunk. Pontosabban: Grzegorz talált rengeteget. Richardban és bennem is kialakult egyfajta készség, észrevettük az egykori gyíkok, kétéltűek, korai dinoszauruszok és krokodilok gyakran aprócska mancs- és lábnyomait, de Grzegorzzsal, a mesterrel nem kelhettünk versenyre.

A több ezer lábnyomegyüttesből, csapanyomból, amelyet Grzegorz talált, meg abból a néhányból, amelyekbe mi botlottunk Richarddal, végül egész történet állt össze. A nyomok sokfélék voltak, és sokféle állattól eredtek. Ráadásul nem is egyetlen időszakból származtak, hanem több tízmillió évet fedtek le: a legkorábbiak perm időszakiak voltak, és ezek felett a nagy kihalást követő triászból, sőt a mintegy 200 millió évvel ezelőtt kezdődött jura időszak első feléből is találtunk nyomokat. Olyankor, amikor az időszakos tavak kiszáradtak, a visszamaradt kiterjedt, iszapos lapályok megőrizték az arra járó állatok nyomait. A kanyargó folyók aztán üledékkel borították be a síkságot, és az iszapból lassan kőzet lett. A ciklus évről évre ismétlődött, így ma egymás alatt, illetve fölött húzódnak a megőrződött lábnyomokat tartalmazó rétegek. A paleontológus számára mindez aranybánya, mert rétegről rétegre látható, hogy a perm végi kataklizma után miként változott az ökoszisztéma.

A nyomokat hátrahagyó állat azonosítása viszonylag egyszerű. Meg kell figyelnünk a nyomok vonalát és a mancsok, lábak alakját. Hány ujjat számolunk? Melyik a leghosszabb, és melyik merre néz? Csak az ujjak nyoma látszik, vagy ott az egész tenyér, illetve talp lenyomata? Közel van-e egymáshoz a bal és a jobb oldalon sorakozó nyomsorozat, vagyis az állat egyenesen állt-e, combját szűken tartotta-e a teste oldalán, vagy terpesztett pózban, lábait a teste mellett mozgatva haladt előre? Ha a fenti kérdéseket sorban megválaszoljuk, rendszerint ki tudjuk következtetni, hogy az adott csapát milyen csoporthoz tartozó állat hagyta hátra. Egy-egy fajt ennél pontosabban megjelölni általában lehetetlen, de a hüllőnyom és a kétéltűnyom, a dinoszauruszok és a krokodilok nyomai között viszonylag könnyű különbséget tenni.

A Szentkereszt-hegységben talált perm időszaki lábnyomok nagyon sokfélék. A legtöbbjük kétéltűektől, kis testű hüllőktől és korai szinapszidáktól ered. Az utóbbiakat a gyerekkönyvek és a múzeumok tárlatvezetői bosszantó és helytelen módon gyakran emlősszerű hüllőknek nevezik – pedig valójában nem hüllők voltak. A gorgonopsziák és a dicynodonták is a korai szinapszidák két csoportját képviselték. A perm végének száraz éghajlatán, az időszakos tavak partján stabil állapotban voltak, virultak az állattársulások. Sokféle jószág alkotta ezeket a társulásokat; némelyik apró volt, mások akár három méternél is hosszabbra és tonnányinál is nagyobb tömegűre nőttek. Ugyanakkor ezekben a perm korú rétegekben nyomát sem találjuk dinoszauruszoknak vagy krokodiloknak, vagy akár azok előfutárainak.

A perm és a triász határidőszakában aztán minden megváltozott. A kihalás előtti és a rá következő időkből maradt nyomokat vizsgálni olyan, mintha egy olyan rejtelmekkel teli könyvet olvasnánk, amelyiknek az egyik fejezetét angolul, a rá következőt viszont már szanszkrit nyelven írták. A késő perm és a kora triász mintha két külön világ lenne, és ez azért rendkívül érdekes, mert a nyomok ugyanabban a környezetben és ugyanolyan éghajlati viszonyok között maradtak fenn. Lengyelország déli része továbbra is párás tóvidék maradt, tavait a vad hegyvidék vizei táplálták azután is, hogy a perm időszakból átlépünk a triászba. Nem a környezet változott meg, hanem az állatok maguk.

Elnézve a triász elejéről fennmaradt nyomokat, szabályos borzongás fog el. Érzem a halál távoli leheletét. Alig látni állatnyomokat, csak néhány kisebb tűnik fel itt-ott; viszont mélyre lefúrt járatok egész sorát látni a kőzetben. Mintha a felszíni világ teljesen megsemmisült volna, és a szellemvilágban fennmaradt állatok minél mélyebben akarták volna meghúzni magukat a föld alatt. Szinte minden nyom apró hüllőtől vagy emlősrokon állattól való, alig nagyobbtól, mint amekkora a mai Újvilágban honos erdei mormota. A perm időszak sokféle nyomának legtöbbjével – főként a nagy testű szinapszida ősemlősök nyomaival – a triász elején már egyáltalán nem találkozunk.

Aztán ahogy haladunk előre az időben, a kép fokozatosan színesedik. A nyomok egyre változatosabbak, akadnak köztük már nagyobbak is, a lyukak pedig ritkulnak. A perm végi vulkáni katasztrófát követően az élővilág lassan magához tért. Aztán egyszer csak, úgy 250 millió évvel ezelőtt, néhány millió évvel a pusztulás után, újfajta nyom jelenik meg. Kicsi, épp csak pár centi hosszú, akkora, mint egy macska mancsa. Ezek a nyomok keskeny csapát alkotnak, az ötujjú mancsnyomok a valamelyest nagyobb hátsó lábak nyomai előtt helyezkednek el. A láb nyomaiban három hosszú középső ujj és két kicsi oldalsó ujj nyoma rajzolódik ki. A legtisztábban megmaradt ilyen nyomok Stryczowice falucska határában láthatók; az ember leparkol a kis híd mellett, keresztülverekszi magát a csipkebokrokon és szederindákon, és egy kis patak medrében, a kőtömbök között nekiáll keresgélni. A lelőhelyet Grzegorz fedezte fel még ifjoncként, nekem egy rémes júliusi napon mutatta meg. Iszonyú párás volt az idő, a szúnyogok vadul martak, aztán az ég is leszakadt, csapkodtak a villámok. Miközben viaskodtunk a sűrű növényzettel, percek alatt bőrig áztunk; terepi jegyzőkönyvem lucskos lett, a tinta szétkenődött a lapokon.

A falu határában talált nyomokhoz rendelt tudományos név: Prorotodactylus. Grzegorz eredetileg nem volt bizonyos benne, mire vélje azokat a nyomokat. Láthatóan különböztek a környéken talált többi nyomtól, nemkülönben a perm rétegekből ismert nyomoktól is. De mégis, milyen állattól valók? Grzegorznak hirtelen bevillant, hogy talán egy dinoszauruszszerű állat nyomai, mivelhogy egy idősebb paleontológus kolléga, bizonyos Hartmut Haubold már az 1960-as években leírt hasonló nyomokat Németországból, és úgy vélekedett, hogy azok a nyomok egy korai dinoszaurusztól vagy azzal rokon állattól származnak. De Grzegorz azért kételkedett. Pályafutása korai éveiben főként fosszilis nyomokat kutatott, csontmaradványokkal nem foglalkozott behatóan, így nem volt gyakorlata a nyomok és az azokat hátrahagyó állat párosításában. Ekkor léptem be én a képbe. PhD-dolgozatomban a triász időszak hüllőinek leszármazásával foglalkoztam, fölrajzoltam a családfát, amely megmutatja, hogy az első dinoszauruszok milyen egyéb, kortárs állatokkal álltak rokonságban. Hónapokat töltöttem a múzeumokban fosszilis csontok tanulmányozásával, így elég jól megismertem a korai dinoszauruszok testfelépítését. Nemkülönben Richard, aki a korai dinoszauruszok evolúciójáról írta PhD-értekezését. Végül hárman összedugtuk a fejünket, hogy kisüssük, milyen állat hagyta hátra a Prorotodactylus-nyomokat. Arra a következtetésre jutottunk, hogy valóban egy dinoszauruszszerű állattól valók a nyomok. Meggondolásainkat végül 2010-ben szaklapban is publikáltuk.

A dolog nyitja természetesen a nyomok részleteiben rejlett. Amikor megláttam a Prorotodactylust, egyből szembetűnt, milyen keskeny a csapa. A jobb és a bal láb nyomvonala között mindössze néhány centiméter volt a távolság. Ilyen csapát csak akkor hagy hátra egy állat, ha a teste alatt, egyenesen álló mellső és hátsó végtaggal lép. Mint mondjuk a ló. Aki megnézi a galoppozó ló patkóinak nyomait, ha legközelebb egy gazdaságban jár vagy ha kimegy az ügetőre, rögtön érteni fogja, mire gondolok. Mármost az a helyzet, hogy ez a mozgásforma igencsak ritka az állatvilágban. A szalamandrák, békák és gyíkok másképpen lépnek. Mellső és hátsó lábuk oldalt eláll a testüktől. Terpesztve járnak. Ebből következően a nyomvonaluk szélesebb, a jobb és bal oldali láb nyomai között nagyobb a távolság.

Grzegorz Niedźwiedzki a nyomaiból ismert Prorotodactylus életnagyságú modelljével. A dinoszauruszok előtti idők kis állata nagyon hasonlíthatott a dinoszauruszok voltaképpeni őseihez

A Prorotodactylus mellső és hátsó lábának egymást átfedő, Lengyelországban talált lenyomata. A mellső láb nyomának hossza körülbelül 2,5 centiméter

A képek forrásai

1. Grzegorz Niedźwiedzki szíves hozzájárulásával.

Tartalom

A dinoszauruszok korszakának idővonala

A dinoszauruszok családfája

A történelem előtti idők világtérképe

Előszó: A kövületvadászat aranykora

1. A dinoszauruszok történetének kezdetei

2. A dinoszauruszok első sikerei

3. A dinoszauruszok főszerephez jutnak

4. Dinoszauruszok és vándorló kontinensek

5. A Tyrannosaurus és társai

6. A Dinoszauruszok Királya

7. A dinoszauruszok fénykora

8. Szárnyra kapnak a dinoszauruszok

9. Kihalnak a dinoszauruszok

Utószó: Élet a dinoszauruszok után

Köszönet

A forrásokról

A képek forrásai

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkiado

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus
2021

Felhasznált betűtípusok
IM Fell English – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License v2.0