„Líraian megírt és elbűvölő… Ami igazán különlegessé teszi, az a végigvonuló öröm hangja: öröm a toszkán vidék szépségében, a mindennapi élet látványaiban és hangjaiban, a kétszáz éves villa és a hozzá tartozó öt holdnyi föld helyreállításának fizikai munkájában.”

The Sunday Times

„Sok más elragadó könyvhöz hasonlóan ezt a történetet – egy toszkán parasztház és földje felújításáról – nehéz besorolni. A szerző költő, aki kiválóan idézi meg a hangulatot és a hely szellemét; szakács, aki csábító téli és nyári recepteket gyűjt; tudós, aki új otthonát a római és etruszk múlt összefüggéseibe helyezi. Mindenekelőtt azonban Mayes az újrakezdés lelkes híve. Hosszú házassága felbomlása után Olaszországban ünnepli a karácsonyt felnőtt lányával és új partnerével. „Ennyi boldogság megengedett?” – kérdezi. Hát persze.”

Mail on Sunday

„Frances Mayes csodálatos író. Kivételes költőiséggel és életteliséggel ragadja meg Toszkána rendkívüli szépségét. Úgy érti Toszkánát, mint valaki, aki itt született és egész életében itt élt.”

Lorenza De’Medici

„Kőről kőre Frances Mayes egy olyan történetet épít fel, amely nem egyszerűen szerelmi viszony, hanem mindent felemésztő szenvedély. Dicsőséges könyv – csábító, érzéki, gyönyörűen megalkotott…”

Elisabeth Luard

„Az olasz megfelelője Peter Mayle Egy év Provence-ban című könyvének.”

The Sunday Telegraph

„Csodálatosan ráérős, hangulatos napló.”

The Independent

„Memoár, útirajz és szakácskönyv egyben.”

The Guardian

„Ez a gyönyörűen megírt memoár a kockázatvállalásról, az olaszországi életről, egy ház szeretetéről és – mindig – az ételek öröméről tökéletes ajándék lehet egy szeretett embernek. De olyan élvezetes, hogy előbb olvasd el te magad.”

USA Today

„[A Napsütötte Toszkána] olyan könyvnek tűnik, amelyet egy augusztusi napon szívesen tennél a piknikkosárba… vagy még inkább ott tartanád az éjjeliszekrényen január közepének mélyén.”

The New York Times Book Review

„[Mayes] homloka verejtékével és elképzelései erejével maga is ennek a helynek a történetének egyik rétegévé vált.”

The Los Angeles Times

A mű eredeti címe: Under the Tuscan Sun.

All Rights Reserved. This translation published under license with the original publisher Transworld Publishers. Transworld is part of the Penguin Random House group of companies whose addresses can be found at global.penguinrandomhouse.com.

Originally published in hardcover by Chronicle Books, San Francisco, in 1996 and subsequently in paperback by Broadway Books, New York, in 1997.

First published in Great Britain in 1998 by Bantam Books, an imprint of Transworld Publishers. Bantam Books edition reissued 2016.

Copyright © Frances Mayes, 1996, 2016

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Tamás Dénes, 2018

Minden jog fenntartva; a mű részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978 615 713 032 6

Megjelent a BookLab Könyvek gondozásában, 2026-ban

A BookLab Kiadó a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Koncz Gábor

www.booklab.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Pavlov Anna

Tördelés: Sólyom Melinda

Borítóterv: Tabák Miklós

Térkép: Neil Gower

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel

a booklab.hu webáruházban.

Előszó

– Mit termesztenek itt? – A kárpitos egy karosszéket cipel a házhoz vezető gyalogúton, de fürge szeme a termőföldet fürkészi.

– Olajbogyót és szőlőt – felelem.

– Persze, hogy olajbogyót és szőlőt, de még mit?

– Fűszernövényeket, virágokat… nem vagyunk itt tavasszal, hogy mást is ültessünk.

Leteszi a széket a nedves fűbe, és szemügyre veszi a gondosan metszett olajfákat a teraszokon, ahol most tárjuk fel és állítjuk helyre az egykori szőlőültetvényt.

– Ültessenek krumplit! – javasolja. – A krumplival nincs gond. – A harmadik teraszra mutat. – Ott a napon, ott jó helye lesz a krumplinak. Piros krumplinak, sárgának, meg a gnocchi di patatéhoz valónak.

Úgyhogy most, az ötödik toszkánai nyarunk elején, már mi ássuk elő a krumplit a vacsoránkhoz. Nagyon könnyen bújnak ki a krumplik a földből, mintha húsvéti tojásokat keresnénk. Meglep, mennyire tiszták. Csak leöblítem őket, és már tiszták is.

Ugyanúgy lett krumplink, ahogy szinte minden másunk is, miközben átalakítottuk ezt az elhagyott toszkán házat és birtokot az elmúlt négy évben. Megnézzük, ahogy Francesco Falco, aki hetvenöt évének nagy részét szőlőgondozással töltötte, elássa egy régi tőke vesszőjét, hogy új hajtást hozzon. Mi is ugyanígy teszünk. A szőlő gyönyörűen nő. Külföldiként, akiket a sors kegye vetett ide, bármit hajlandóak vagyunk kipróbálni. A helyreállítás nagy részét magunk végeztük: az eredményt – ahogy nagyapám mondta volna – tökéletes tudatlanságunknak köszönhettük.

1990-ben, az első itteni nyarunkon vettem egy vastag, keménytáblás jegyzetfüzetet firenzei mintás papírborítóval és kék bőrkötéssel. Az első oldalra azt írtam: OLASZORSZÁG. A füzetbe, amilyen szép volt, halhatatlan költészetnek kellett volna kerülnie, én azonban vadvirágok felsorolásával, feladatlistákkal, új szavakkal, pompeji mozaikcsempék vázlatos rajzaival zsúfoltam tele az első lapokat. Leírtam szobákat, fákat, madárdalokat. Ültetési tanácsokat is írtam bele: „A napraforgót akkor ültesd, amikor a Hold a Mérlegben jár” – holott fogalmam sem volt, az mikor van. Írtam az emberekről, akikkel találkoztunk, és az ételekről, amiket főztünk. A könyv az első négy itteni évünk krónikája lett. Ma tömve van receptekkel, festményekről készült képeslapokkal, egy apátság alaprajzának vázlatával, olasz versekkel és a kert ábráival. A füzet jó vastag, így van még hely benne néhány nyárnak. Ebből a kék bőrkötéses füzetből született a Napsütötte Toszkána: az itt átélt örömeim természetes hajtása. Ahogy helyreállítottuk, majd tovább szépítettük a házat, ahogy a burjánzó dzsungelnek visszaadtuk eredeti olajfaliget- és szőlőskert-arcát, ahogy felfejtettük Toszkána és Umbria egyik rétegét a másik után, ahogy egy idegen konyhában főztünk, felfedezve az étel és a kultúra közötti megannyi kapcsot: ezek az átható örömök keretezik azt a mélyebb örömöt, amit egy másfajta élet megtanulása jelent. Abban, ahogy a szőlővesszőt elássuk, hogy új hajtást hozzon, könnyen meglátom a metaforát: ahhoz, hogy a gondolkodásunk megújuljon, időről időre az életünknek is meg kell változnia.

Ezekben a kora júniusi napokban ki kell pucoltatnunk a teraszokat a gyomoktól, hogy amikor lecsap a júliusi forróság, és a föld kiszárad, védve legyünk a tűztől. Az ablakom alatt a három férfi a gyomlálógépekkel óriási méhekre emlékeztető zajt csap. Domenico holnap jön, hogy elboronálja a teraszokat, visszaadja a levágott füvet a talajnak. Traktorjával ugyanazokat a fordulókat rója, amelyeket egykor ökrök tapostak ki. Körforgás. Habár a gyomlálógépek és a borona gyorsabb munkát végeznek, mégis úgy érzem, mintha részese lennék ennek az ősi nyári rítusnak. Olaszország több ezer évnyi mélységet alkot, én pedig ott állok a legfelső réteg tetején egy parányi termőföldön, és gyönyörködöm a domboldalon növő vad tűzliliomokban. Miközben a virágokat csodálom, egy öregember áll meg az úton, és megkérdezi, hogy itt élek-e. Azt mondja, jól ismeri a vidéket. Megtorpan, végigméri a kőfalat, és halkan elmondja, hogy a bátyját itt lőtték agyon. Tizenhét éves volt, partizánkodással gyanúsították. Csak bólogat, bólogat, és tudom, hogy már nem a rózsakertemet látja maga előtt, nem a zsálya- és levendulabokraimat. Túlhaladt rajtam. Csókot dob felém.

– Bella casa, signora.

Tegnap kék búzavirágokat találtam egy olajfa tövében. Talán pont ott halt meg az öregember bátyja. Hogy kerültek oda? Egy rigó odapottyantott egy magot? Jövőre vajon tovább terjednek a terasz felső peremére? A régi helyek az idő és a tér szinuszhullámain léteznek, amelyek logaritmikus görbületét most én is meglovagolom.

Kinyitom a kék jegyzetfüzetet. Írni erről a helyről, a felfedezéseinkről, a vándorlásainkról és a mindennapi életünkről – szintén öröm volt. Sok évszázaddal ezelőtt egy kínai költő megjegyezte, hogy újra alkotni valamit szavakban olyan, mintha újra átélnénk. Gyökereit nézve a változás igénye valószínűleg mindig összefügg a vággyal, hogy kiterjesszük a szellemi-lelki teret, amiben élünk. A Napsütötte Toszkána egy ilyen térnek a térképe. Remélem, hogy az olvasóm olyan lesz, mint egy barát, aki látogatóba jön, megtanul lisztet púpozni a vaskos márvány konyhapultra és beledolgozni a tojást; egy barát, aki felébred, amikor a hársfán négyet kakukkol a kakukk, és legyalogol a teraszok ösvényein, énekelve a szőlőnek; aki befőttesüvegbe szedi a szilvát, elautózik velem a körtornyos, muskátlival benőtt hegyi falvakba, aki látni akarja az olajbogyókat az első napon, amikor olajbogyóknak nevezhetők. Egy nyaraló vendég feltett szándéka, hogy jól érezze magát. Érzed, ahogy a szellő átsuhan a forró márványszobrok között? Öreg parasztok módjára leülhetünk a kandalló mellé, sütögethetünk olajos kenyérszeleteket, kitölthetünk egy pohár új chiantit. Reneszánsz szüzekkel teli szobák és poros umbriai mellékutak után megsütök egy serpenyőre való apró angolnát fokhagymával és zsályával. A fügefa alatt, ahol két macska gömbölyödik össze, hűvösben leszünk. Megszámoltam: a gerle percenként hatvanszor burukkol. A ház fölötti etruszk fal a Kr. e. 8. századból származik. Beszélgethetünk. Van időnk.

Cortona, 1995.

BRAMARE (RÉGIES):
VÁGYAKOZNI

Házat készülök venni egy másik országban. Egy házat, aminek gyönyörű neve van: Bramasole. Magas, négyzet alapú és sárgabarackszínű, ablakain kopott, zöld spalettákkal. A tetőt ódon cserép fedi, az emeleten pedig vaserkély, ahol annak idején hölgyek ülhettek legyezőkkel, hogy valami érdekeset szemléljenek odalent. Lent azonban terpeszkedő tüskebokrok, vadrózsaindák és térdig érő gyomok burjánzanak zabolátlanul. Az erkély délkeletre néz, egy mély völgybe, azon túl pedig a toszkán Appenninekre. Amikor esik, vagy megváltozik a fény, a ház homlokzata aranyszínű, sziénabarna vagy okkersárga lesz… helyenként rózsás foltokban szivárognak át egy korábbi skarlátvörös festék nyomai, mintha egy doboz zsírkréta olvadna a napon. Ahol a stukkó lemállott, nyers kő mutatja, milyen volt valaha a külső fal. A ház egy fehér kavicsos út, egy strada bianca fölött magasodik egy teraszos domboldalon, amit gyümölcs- és olajfák borítanak. Bramasole: bramare, vágyakozni valamire és sole, nap: tehát valami, ami vágyakozik a nap után – akárcsak én.

A családom elég élesen szembemegy a házvásárlással. „Az ESZEM megáll” – mondja anyám erőteljes hangsúllyal az „eszem” szón, a nővéreim pedig, bár izgatottak, úgy aggódnak, mintha tizennyolc lennék, és egy tengerész készülne elszöktetni a családi autónkkal. Nekem is megvannak a magam kételyei, de nem hangoztatom őket. A magas és merev támlájú székek a notaio irodájának előszobájában nem segítenek. Vékony, fehér vászonruhámon keresztül lószőrtüskék fúródnak belém, valahányszor megmozdulok – és ez gyakran fordul elő a közel negyvenfokos szobában. Odasandítok Edre, vajon mit körmöl egy blokk hátoldalára: parmezán, szalámi, kávé, kenyér. Hogy képes erre? A signora végre kinyitja az ajtót, és nyomban olasz mondatok áradata zúdul ránk

A notaio nem ugyanaz, mint a közjegyző: Olaszországban ő az a jogi személy, aki az ingatlan-adásvételt bonyolítja. A mi notaiónk Signora Mantucci, egy apró termetű, tűzről pattant szicíliai asszonyság. Vastag, sötétített lencséjű szemüvege nagyobbnak mutatja zöld szemét, mint amekkora valójában. Ilyen gyorsan még életemben nem hallottam embert beszélni. Hosszú törvénypasszusokat olvas fel. Azt hittem, az olasz nyelv mindig lágy hangzású: az ő szájából olyan, mintha kövek zúdulnának le egy szemétledobón. Ed feszült figyelemmel hallgatja: látom rajta, hogy rabul ejti a signora hangja. A tulajdonos, dr. Carta, hirtelen rájön, hogy túl alacsony árat mondott a házra – biztosan így van, hiszen elfogadtuk. Mi úgy véljük, az ár horribilisan magas. Sőt, tudjuk, hogy az ár horribilisan magas. A szicíliai nő szünet nélkül hadar; senki sem szakíthatja félbe, csak Giuseppe a földszinti kávézóból, aki hirtelen benyit a sötét ajtón, tálcáját a magasban tartva, és meglepetten látja, hogy az americani vendégei zavarodott tekintettel ülnek ott. Giuseppe a signora délelőtti eszpresszóját hozza gyűszűnyi csészében, amit az asszonyság egyetlen mozdulattal felhajt, szinte szünetet sem tartva. A tulajdonos sokkal alacsonyabb áron akarja bejegyeztetni a házat az adásvételi szerződésbe, mint amennyit valójában kér érte.

– Így szokták – erősködik. – Nincs az a bolond, aki bevallaná a teljes vételárat. – Azt javasolja, hozzunk egy csekket a notaio irodájába, aztán adjunk át neki tíz kisebb csekket – szó szerint az asztal alatt.

Anselmo Martini, az olasz ügynökünk, megvonja a vállát.

Ian, az angol ingatlanügynök, akit azért vettünk fel, hogy segítsen tolmácsolni, szintén megvonja a vállát.

– Maguk, amerikaiak, mindent olyan komolyan vesznek! – zárja szavait dr. Carta. – És per favore, hagyjanak ki egy hetet a csekkek dátumozásában, hogy a banknak ne tűnjön fel a nagy összeg!

Ez vajon ugyanaz a bank, amit én is ismerek, ahol a kökényszemű pénztáros unottan bonyolít le negyedóránként egy tranzakciót két cigaretta és telefonhívás között? A signora hirtelen elhallgat, egy dossziéba gyűjti az iratokat, és feláll. Vissza kell jönnünk, amikor megvan a pénz, és elkészül a papírmunka.

Szállodai szobánk ablakából lenyűgöző kilátás nyílik Cortona ódon háztetőire és azokon túlra, egészen a Val di Chiana sötét síkjáig. A forró, vad szél – a sirokkó – enyhe őrületbe kergeti a normális embereket. Én viszont úgy érzem, jól tükrözi a lelkiállapotomat. Nem tudok aludni. Amerikában azelőtt is adtam-vettem házakat: bepakoltam a kocsiba anyám Spode étkészletét, a macskát és a fikuszt, és megtettem az öt vagy ötezer kilométeres utat egy új ajtóhoz, amibe beleillett az új kulcs. Muszáj, hogy egy kicsit felkavarjon, ha az otthonodról döntesz, hiszen amikor eladod, magad mögött hagysz egy rakás emléket, ha pedig újat veszel, azt kell kitalálnod, hol történjen a jövőd. A hely pedig, ami természetesen sosem marad semleges, nagyon is hatással lesz rád. Azon túl még a jogi bonyodalmakkal és a váratlan helyzetekkel is meg kell birkóznod. Azonban itt, Olaszországban minden, de minden azon mesterkedik, hogy még véletlenül se lássam át a helyzetet.

Itália mindig is mágnesként vonzotta a lelkemet. Házakon járt az eszem négy nyáron át, amikor tanyaházakat béreltünk ki Toszkána-szerte. Az első helyen, amit Eddel és a barátainkkal vettünk ki, már az első este számolgatni kezdtük, hogy négyünk közös megtakarításaiból vajon meg tudnánk-e venni a düledező tanyát, amit a teraszról láttunk. Ed azonnal beleszeretett a vidéki életbe, és a szomszédaink földjeit kezdte járni, hogy megnézze az ott zajló munkát. Az Antolini-család dohányt termesztett, ezt a gyönyörű, de gyűlölt növényt. Hallottuk, amint a munkások azt kiáltják, „vipera!”, hogy egy mérges kígyóra figyelmeztessék egymást. Este ibolyakék pára szállt fel a sötét levelekről. A szépen rendben tartott tanya békésnek tűnt odafentről, a teraszunkról nézve. A barátaink sosem tértek vissza, mi viszont a következő három vakációnkat nyári lakunk keresgélésével töltöttük – és miközben fogalmunk sem volt, mi lesz keresgélésünk eredménye, olyan helyekre bukkantunk, ahol tiszta zöld olívaolajat készítettek, vagy felfedeztünk bájos, román stílusú vidéki templomokat, bejártuk borászatok kanyargós mellékútjait, és meg-megálltunk, hogy megkóstoljuk a leglágyabb brunellót és a legfeketébb vino nobilét. Ha házat keresel, a figyelmed kiéleződik. Nem csak azért látogattuk a heti vásárokat, hogy barackot vegyünk egy-egy piknikhez: alaposan ellenőriztük a zöldségek és gyümölcsök minőségét és választékát, gondolatban előrevetítve születésnapi vacsorákat, az új ünnepeket és a reggeliket a hétvégi vendégeknek. Órákon át ültünk a piazzákon, vagy limonádét szürcsöltünk a helyi kávézókban, titokban beleszagolva a helyek hangulatába. Számtalanszor áztattam szállodák bidéiben felhólyagosodott és fájós lábaimat, és jó néhány tubus testápolót kentem rájuk, miután kilométereket tettek meg macskaköves utcákon. Történelmi almanachokat, útikönyveket, növényhatározókat és regényeket cipeltünk ki-be a bérelt házakba és hotelszobákba. Mindig megkérdeztük a helyieket, hol szeretnek enni, és olyan éttermekbe jártunk, amiket az útikönyvek meg sem említettek. Olthatatlan kíváncsisággal fürkésztünk minden egyes csipkézett várromot a domboldalakon. Mind a mai napig az egyik legélvezetesebb dolog számomra, ha Umbria és Toszkána kavicsos tanyasi útjain autózhatok egy kicsit eltévedve – ami nem is akkora baj.

Cortona volt az első város Toszkánában, ahol megszálltunk, és később is minden nyáron visszalátogattunk, amikor Volterra, Firenze, Montisi, Rignano, Vicchio vagy Quercegrossa közelében béreltünk valamilyen kedvesen furcsa, de elragadó házat. Az egyiknek akkora konyhája volt, amiben ketten már nem fértünk el, viszont látszott az ablakából az Arno folyó egy darabkája. Egy másik ház konyhájában nem volt meleg víz és egyetlenegy kés sem, ám a ház a középkori városfalba épült, és a szőlőkre nézett. A harmadikban negyven főre elég porcelán, számtalan pohár és ezüst étkészlet várt a konyhaszekrényben, a hűtő azonban minden nap eljegesedett, az ajtaja délután négyre kipattant, és egy újabb iglu tárult fel mögötte. Nyirkos időben csiklandós áramütés ért, ha csak hozzáértem valamihez a konyhában. A legenda szerint Cimabue ezen a birtokon talált rá az ifjú Giottóra, amint épp egy bárányt rajzolt a homokba. Az egyik házban az ágyak közepén hátropogtató mélyedések tátongtak. A kéményből denevérek repültek elő, és jól ránk ijesztettek, amíg a gerendákat rágcsáló szúk fűrészport pergettek a párnákra. A kandalló akkora volt, hogy beleülhettünk, miközben a borjúpecsenyét és a paprikát sütögettük.

Több száz kilométert autóztunk poros utakon, hogy megnézzünk egy-egy házat, amelyekről aztán kiderült, hogy vagy a Tevere árterében vannak, vagy épp egy külszíni fejtésre néznek. A sienai ügynök váltig ígérgette, hogy a kilátás húsz éven belül újra gyönyörű lesz: a meddőhányókat a törvény szerint újra kell erdősíteni. Egy ragyogó, középkori villa megfizethetetlenül drága volt. A fűrészes fogú parasztember, akivel egy kávézóban találkoztunk, megpróbálta ránk sózni gyerekkori otthonát, egy ablaktalan, kőből készült csirkeólat egy másik házzal egybeépítve, ahol kötéllel megkötött, vicsorgó kutyák ugrottak nekünk. Fülig beleszerettünk egy Montisi melletti tanyába: a tulajdonosa, egy contessa, egy igazi grófnő, napokig kecsegtetett bennünket, aztán úgy döntött, még egy isteni jelre van szüksége, hogy eladhassa a házat. A jelet már nem tudtuk kivárni.

Ahogy visszagondolok ezekre a helyekre, hirtelen nevetségesen idegennek tűnnek, Cortonát is beleértve. Ed nem így gondolja. Ő minden délután ott van a piazzán, és nézi a fiatal párt, akik újszülött babájukat tolják az utcán. Pár lépésenként meg kell állniuk. Mindenki a babakocsi köré csoportosul. Belehajolnak a kisbaba arcába, gügyögnek neki, agyonajnározzák.

– Következő életemben – mondja Ed – olasz kisbaba akarok lenni.

Ed teljesen magába szívja a piazza életét: egy pilledt, izmos férfi feltolja az ingujját, és amint bágyadtan a tenyerébe támasztja az állát, kivillan a bicepsze; egy emeleti ablakból valaki tisztán csengő fuvolán Vivaldit játszik; a virágárus színes viráglegyezőket rakott ki a bolt kőfalához; egy férfi, akinek egyáltalán nincs nyaka, bárányokat pakol le a teherautójáról. Úgy veti át a vállán a kidülledt szemű jószágokat, mint a liszteszsákokat. Ed néhány percenként felnéz a nagy órára, ami réges-régóta mutatja az időt itt, a piazza fölött. Végül sétálni indul, eszébe vési az utca köveit.

Szemközt velünk, a szálloda udvarán egy átutazó arab imádkozik éneklő hangon hajnaltájt – épp, amikor sikerül elaludnom. Olyan, mintha sós vízzel gargalizálna. Órákon át ugyanazt a kis hanglétrát járja be újra és újra. Legszívesebben kihajolnék, hogy rákiáltsak: „Csönd legyen!” Ehelyett időnként nevetnem kell. Kinézek, látom, ahogy biccent az ablakban, arcán kedves mosollyal. Nagyon hasonlít a dohányárverések kikiáltóira, akiket a déli államok forró raktáraiban hallottam kántálni gyerekkoromban. Több mint tízezer kilométerre vagyok az otthonomtól, és az összes megtakarított pénzemet leszurkolom egy kósza ötlettől vezérelve. Tényleg csak kósza ötlet? Nagyon hasonlít arra az érzésre, amikor az ember szerelmes lesz, és az sohasem ötletszerű: valamilyen mély forrásból ered. Vagy mégsem?

Valahányszor kilépünk a szálloda hűvös, magas mennyezetű szobáiból a vakító napsütésbe, körbejárjuk a várost. Egyre jobban tetszik nekünk. A Bar Sport kinti asztalai a Piazza Signorellire néznek. Néhány termelő minden reggel zöldséget és gyümölcsöt árul a tizenkilencedik századi teatro lépcsőin. Az eszpresszónkat isszuk, és közben figyeljük, ahogy rozsdás kézi mérlegeken mérik le a paradicsomot. A piazzát minden oldalról tökéletes állapotban fennmaradt középkori és reneszánsz palazzók ölelik körül. Bármelyik pillanatban kiléphet valaki az egyik kapun, és rázendíthet a La Traviatára. Minden nap ellátogatunk a záróköves, középkori kapukhoz az etruszk falak mentén, felfedezzük a Fiatnyi széles, kövezett utcákat, két oldalt reneszánsz vagy még régebbi házakkal, és bejárjuk a még keskenyebb vicolókat, a rejtélyes gyalogos sikátorokat, melyek sokszor meredek lépcsőkkel váltakoznak. Sok helyen még ma is látszik a befalazott, tizennegyedik századi „holtak ajtaja”. Ezeket a bejárati ajtó melletti szellemajtókat állítólag azért vágták ki, hogy ezeken át vigyék ki a pestis áldozatait: balszerencsét hozott volna, ha a főbejáraton mennek ki. Észreveszem, hogy a hagyományos ajtók zárjában sokan benne hagyják a kulcsot.

Az útikönyvek Cortonát „szikár” és „puritán” városként írják le. Ez tévedés. A dombtető, a városfalak és a masszív, szálegyenes épületek azt az érzetet keltik, mintha a város kimondottan függőlegesen épült volna. Keresztülsétálok a piazzán, és érzem, ahogy a hirtelen megszakadó, szögletes árnyékok euklideszi tisztasággal vetülnek a kőre. Kedvem támad kihúzni magam: az épületek egyenes tartása mintha a városlakókra is átragadna. Lassan járnak, már-már azt mondanám, pipiskedve. „Hát nem gyönyörű az a nő?” – ámuldozom. – „És az a férfi? Nézd azt az arcot! Mint egy Raffaello-festmény!” Késő délután újra az eszpresszónk mellett üldögélünk, ezúttal a másik piazzát nézzük. Egy hatvan év körüli nő megy el mellettünk lányával és kamasz unokájával: egymásba karolva andalognak, életvidám arcukat beragyogja a nap. Vajon mitől lehet itt ennyire gazdag a fény? Talán a napraforgótáblák aranya sugárzik a környező földekről. A három nőből árad a béke, a büszkeség, az elégedettség. Aranyérmét kellene verni az arcképükkel.

Mialatt a kávénkat szürcsöljük, a dollár árfolyama rohamosan esik. Minden reggel, miután megkávézunk a piazzán, körbejárjuk a bankokat, hogy megnézzük a kihelyezett valutaárfolyamokat. Ha az ember utazási csekkeket vált be, hogy hazaindulás előtt elverje a pénzét egy bőrdíszművesnél, ott szinte mindegy, mennyiért váltják a dollárt. Mi viszont egy házat veszünk kéthektáros földbirtokkal: nekünk minden líra számít. Valahányszor megugrik az árfolyam, összeugrik a gyomrunk. Számolgatjuk, hogy ha egy dollár száz lírával kevesebbet ér, mennyivel lesz drágább a házunk. Talán butaság, de én azt is kiszámolom, hány pár cipőt vehetnék a különbözetből. Azelőtt a cipők voltak a legfontosabb zsákmányaim Olaszországból – afféle titkos vétek. Előfordult, hogy kilenc pár új cipővel tértem haza: piros kígyóbőr lapossarkúakkal, szandálokkal, tengerészkék hasítottbőr-csizmákkal és jó néhány pár, különböző sarokmagasságú feketével.

A bankok jellemzően más-más jutalékot szednek a tengerentúlról érkező, nagyobb átutalásokból. Mi minél alacsonyabbat szeretnénk. Úgy tűnik, a bank szépen kaszál majd a kamatokon is, hiszen Olaszországban hetekbe telhet, mire beváltanak egy csekket.

Végül képet kapunk róla, hogyan is működnek itt a dolgok. Dr. Carta, aki alig várja, hogy nyélbe üssük az üzletet, felhívja a bankját – amit az apja és az apósa is használ – Arezzóban, fél órára tőlünk. Aztán felhív minket is.

– Menjenek oda! – mondja. – Egyáltalán nem kell jutalékot fizetniük a pénz átvételéért, és amikor megérkezik, az aznapi árfolyamon váltják át maguknak.

Dr. Carta talpraesettsége nem lep meg, habár a tárgyalásunk ideje alatt látványosan hidegen hagyta a pénz: csak megszabta a ház csillagászati árát, és nem tágított. A birtokot tavaly vette meg öt idős nővértől, egy perugiai földbirtokos család tagjaitól, mert arra gondolt – magyarázta –, hogy nyaralóvá alakítja a családjának. Azonban időközben tengerparti ingatlant örököltek a feleségével, és úgy döntöttek, hogy inkább azt használják. Vajon tényleg így van? – tűnődtem. – Vagy csak jó vásárt csinált a kilencvenes éveikben járó hölgyekkel, és most nyereséggel ad túl a házon; sőt, talán tengerparti ingatlant vesz a pénzünkön? Nem mintha haragudnék rá emiatt. Okos ember.

Dr. Carta, aki talán attól tart, hogy meggondoljuk magunkat, felhív, és megkér, hogy találkozzunk a háznál. Alfa Romeo 164-esével robog be, tetőtől talpig Armaniban.

– Van itt még valami – mondja, mintha egy korábbi beszélgetést folytatna. – Jöjjenek velem, mutatok valamit! – Száz-százötven métert gyalogolunk az úton, aztán felvezet minket egy kövezett, keskeny gyalogösvényen az illatos, sárga rekettyebokrok között. Az ösvény különös módon továbbvisz, fel a hegyre, végig a kanyargós gerincen. Kisvártatva elénk tárul a völgy kétszáz fokos látképe, alattunk a ciprusokkal szegélyezett úttal és a szelíd tájjal, amit gondozott szőlők és olajfaligetek tarkítanak. A távolban kék folt a Trasimeno-tó, jobbra pedig Cortona piros háztetős sziluettje rajzolódik ki tisztán az ég hátterében. Dr. Carta diadalmas arckifejezéssel fordul felénk. A lapos kövekkel burkolt út itt kiszélesedik.

– Ezt az utat a rómaiak építették – mondja. – Egyenesen Cortonába vezet.

Hét ágra süt a nap. Dr. Carta hosszú előadást tart a templomról a hegytetőn. Megmutatja, merre vihetett régen az út, egyenesen a bramasolei birtokon keresztül.

Amikor visszaérünk a házhoz, megnyit egy kültéri csapot, és vizet locsol az arcára.

– Maguké lesz a legjobb víz, igazi aqua minerale. Jót tesz a májnak. Eccellente!

Egyszerre lelkes és egy kicsit unott, barátságos és kissé leereszkedő. Talán túl nyíltan beszéltünk a pénzről? Vagy talán a tranzakcióval kapcsolatos, törvénytisztelő amerikai elvárásainkat értelmezte elképesztő naivitásként? Tovább folyatja a csapot, kelyhet formál a tenyeréből, és sikerül úgy lehajolnia az iváshoz, hogy nem csúszik le a vállára vetett, tökéletes szabású vászonkabátja.

– Egy medencére is elég itt a víz – erősködik. – Oda érdemes építtetni, ahonnan látszik a tó, ahol Hannibál megverte a rómaiakat.

Elvarázsol minket a tudat, hogy egy római út maradványai visznek fel a vadvirágokkal borított hegyoldalba. Késő délutánokon majd ezen az úton gyalogolunk be a városba, hogy megigyunk egy kávét. Dr. Carta megmutatja nekünk a régi ciszternát. A víz nagy kincs Toszkánában, cseppenként gyűjtötték össze. Korábban már bevilágítottunk a nyíláson zseblámpával, és észrevettük, hogy a föld alatti ciszternának kőboltozata van, ami nyilván valamiféle járatba vezet. A hegy tetején, a Medici-erőd ciszternájában ugyanilyen boltozatot láttunk: a gondnok elmondta, hogy egy titkos, föld alatti menekülőjárat vezet le a völgybe, majd tovább, a Trasimeno-tóhoz. Az olaszok lazán veszik az ilyen maradványokat. Számomra viszont elképzelhetetlennek tűnik, hogy bárki is joggal birtokolhat ilyen régi dolgokat.

Amikor először megláttam Bramasolét, azonnal kedvem lett volna egy armadióba akasztani a nyári ruháimat, és elrendezni a könyveimet az egyik völgyre néző ablak alatt. Addigra már négy napot töltöttünk Signor Martinivel, akinek sötét kis irodája volt a Via Sacco e Vanzettin az alsóvárosban. Az íróasztala fölött egy fotó függött, ő volt katonakorában – Mussolini katonája, gyanítottam. Miután elmagyaráztuk neki, mit szeretnénk, felállt, felvette Borsalino-kalapját, és csak annyit mondott: „Andiamo.” Menjünk. Nemrég műtötték a lábát, mégis úttalan utakon vitt minket az autójával, és tövisdzsungeleken vágott át, hogy megmutassa nekünk a helyeket, amiket csak ő ismert. Beomlott tetejű tanyaházakat mérföldekre a várostól, melyeket egy vagyonért árultak. Egyiküknek tornya volt, amit még a keresztes lovagok építettek, ám a tulajdonosa, a contessa elsírta magát, és ott helyben megduplázta az árat, amint rájött, hogy tényleg érdekel minket a ház. Volt egy ház, több másik tanyaházzal egybeépítve, ahol a „szabadon tartott” csirkék valóban szabadon rohangáltak ki-be a házakból. Az udvar tele volt rozsdás mezőgazdasági eszközökkel és disznókkal. Voltak levegőtlen házak, és olyanok, amelyek súlyosan ülték meg az utat. Az egyikhez utat kellett volna építenünk: szederindák mögött rejtőzött, és csak az ablakán tudtunk bekukkantani, mert egy összetekeredett, fekete kígyó őrizte hajthatatlanul a küszöböt.

Virágot vittünk Signor Martininek, köszönetet mondtunk, és elbúcsúztunk. Úgy tűnt, őszintén fájlalja a távozásunkat.

Másnap reggel, kávé után összefutottunk vele a piazzán.

– Épp most járt nálam egy doktor Arezzóból – mondta. – Lehet, hogy eladná a házát. Una bella villa – tette hozzá nyomatékosan. A ház gyalogtávolságra volt Cortonától.

– Mennyibe kerül? – kérdeztük, noha addigra már tudtuk, mennyire kínosan feszeng, ha nekiszegezzük ezt a kérdést.

– Csak vessünk rá egy pillantást! – mondta, és semmi többet. Amint kiértünk Cortonából, felhajtott a kanyargós emelkedőn, ami a hegy túloldalára vezet. Ott bekanyarodott a strada biancára, és néhány kilométer után megállt egy hosszú, lejtős kocsibejárón. Megpillantottam egy fali szentélyt, aztán felnéztem a kétemeletes házra, bejárati ajtaja fölött kacskaringós vasbordájú legyezőablakkal, két oldalán két magas, egzotikus pálmával. Azon a friss reggelen szinte ragyogott a homlokzat, mintha citromsárga, borvörös és terrakotta mázrétegek borították volna. Mindketten elnémultunk, ahogy kiszálltunk az autóból. Miután annyit kanyarogtunk ismeretlen utakon, úgy éreztük, mintha ez a ház csak ránk várt volna.

– Tökéletes, megvesszük – viccelődtem, amint átvágtunk a gyomokon. Ahogy a korábbi házaknál, Signor Martini itt sem próbált lyukat beszélni a hasunkba, csak velünk együtt nézelődött. Kúszó rózsák súlyától roskadozó, rozsdaette lugas vezetett a házhoz. A kétszárnyú bejárati ajtó élőlény módjára nyivákolt, amikor benyitottunk. A ház vastag falaiból, melyek az egész karomat elnyelték volna, hűvösség sugárzott. Az ablaküvegek megreszkettek. Félresöpörtem az iszapos port, és tökéletes állagú, sima téglapadlót találtam alatta. Ed minden egyes szobában kinyitotta a belső ablakot, és kitárta a spalettákat: egymás után tárultak fel előttünk a szebbnél szebb tájak ciprusokkal, hullámzó domboldalakkal, távoli villákkal, egy völggyel. Még két működő fürdőszoba is volt a házban. Nem szépek, de fürdőszobák – nagy szó olyan házak után, ahol padló sem volt, nemhogy vízvezeték. Harminc éve nem lakott itt senki; kint olyan volt minden, mint egy elvarázsolt kert, tele elburjánzott, kusza szederindákkal és venyigékkel. Láttam, hogy Signor Martini egy vidéki ember gyakorlott szemével méri fel a kertet, ahol borostyán kúszott fel a fákra és a leomlott teraszfalakra. Csak annyit mondott:

– Molto lavoro. – Sok munka.

Évek óta nézelődtünk, néha csak felületesen, máskor végkimerülésig, de még sohasem fordult elő, hogy egy ház ennyire jól hallhatóan igent mondjon. Másnap azonban utaznunk kellett, és amikor megtudtuk az árat, szomorúan nemet mondtunk, és hazamentünk.

A következő hónapokban időnként szóba hoztam Bramasolét. A tükrömre biggyesztettem a fényképét, és gondolatban sokszor körbejártam a kertjét vagy a szobáit. A ház persze önmagunk metaforája, de egyben kézzel fogható valóság is. És egy külföldi ház felnagyítja az összes gondolattársítást, amit a házak ébresztenek. Nem sokkal azelőtt ért véget korábbi, hosszú házasságom, melynek nem lett volna szabad véget érnie, és épp egy új kapcsolatot építgettem, ezért úgy éreztem, hogy a ház utáni kutatás szorosan összefügg kiforróban lévő új egyéniségemmel. Mire a válás során kitépett tollaink földet értek, ott maradtam felnőtt lányommal, egyetemi főállásommal (miután éveken át tanítottam részmunkaidőben), tisztes kötvényportfóliómmal és a jövőmmel, amit még ki kellett találnom. Habár a válás nehezebb volt, mint meggyászolni egy halottat, furcsamód mégis úgy éreztem, mintha újra önmagam lennék annyi, szűk családi körben töltött év után. Ellenállhatatlan vágy hajtott, hogy megvizsgáljam az életemet egy másik kultúrában, és túllépjek mindazon, amit ismerek. Olyan kézzelfogható dolgot akartam, ami kitöltené korábbi életem éveinek szellemi térfogatát. Ed ugyanolyan szenvedélyesen rajong Olaszországért, mint én, és részesül a jótéteményből is, amit az egyetemi tanárok három szabad nyári hónapja jelent. Odaát hosszú napokon át járhatnánk a vidéket, írhatnánk, kutathatnánk. Ha Ed ül a volánnál, mindig befordul az izgalmas kis mellékútra. Olaszország nyelve, történelme, művészete, helyei végtelenek – két élet sem lenne elég. És – hát igen – az ember külföldi énje. Az új élet talán a ház kontúrjaihoz igazodik majd, ami már otthon is van a tájban, valamint a házat övező ritmusokhoz.

Tavasszal felhívtam egy kaliforniai nőt, aki ingatlanfejlesztésbe fogott Toszkánában. Megkértem, hogy járjon utána Bramasolének: ha nem adták el, talán lement az ára. Egy hét múlva egy bárból hívott, miután beszélt a tulajdonossal.

– Igen, még mindig eladó – mondta –, de a sajátos olasz logikának köszönhetően felment az ára. Esett a dollár árfolyama – emlékeztetett. – És azzal a házzal sok munka lenne.

És visszatértünk. Mostanra saját, nem kevésbé sajátos logikámnak köszönhetően elhatároztam, hogy megvesszük Bramasolét. Végtére is nincs más baj vele, csak az ára. Mindketten rajongunk a fekvéséért, a városért, a házért és a birtokért. „Ha csak egy apróság hibádzik – győzködöm magam –, mi tart vissza?”

Hát nem más, mint egy sacco di soldi, egy zsák pénz, amit kérnek érte. Rettenetes nyűg lesz helyrehozni az elhanyagolt házat és kertet. Beázások, penész, omladozó kőteraszok, málló vakolat, egy fürdőszoba, ami büdös, és egy másik, benne imádni való fém ülőkáddal és repedt vécécsészével.

Miért dob fel ennyire a lehetőség, miközben San Franciscó-i konyhám átalakítása teljesen felkavarta a lelki békémet? Otthon egy képet sem tudunk a falra akasztani anélkül, hogy le ne vernénk egy maréknyi vakolatot. Amikor az eldugult mosogatót pumpáljuk, mert megint megfeledkeztünk róla, hogy a konyhamalac nem kedveli az articsóka szirmait, mintha a San Franciscó-i öbölből kavarodna fel az iszap.

Másrészt viszont ott a méltóságteljes ház egy római kori út mentén, a hegy tetején magasodó etruszk (etruszk!) fal, a kilátás egy Medici-erődre és a Monte Amiatára, meg persze a föld alatti alagút, a százhetven olajfa, a húsz szilvafa, no meg a fák, amelyeket még nem számoltunk össze: sárgabarack, mandula, alma és körte. A kút körül jó néhány füge burjánzik. A bejárati lépcső mellett egy óriás mogyorófa. Aztán ott van még a közelsége az egyik leglenyűgözőbb kisvároshoz, amit valaha láttam. Hát nem lennénk bolondok, ha nem vennénk meg ezt a csodálatos házat, amit úgy hívnak: Bramasole?

De mi van, ha egyikünket elüti egy burgonyachips-szállító teherautó, és munkaképtelenné válik? Végigsorolom fejben a kórságokat, amik fenyegetnek. Egy nagynénémet szívroham vitte el negyvenkét évesen, nagyanyám megvakult, annyi szörnyű betegség… Mi van, ha földrengés dönti romba az egyetemeket, ahol tanítunk? A Bölcsészettudományi Kar az egyik legfenyegetettebb épület, ami már egy közepes erősségű földrengéstől is összeomolhat. Mi van, ha beüt a tőzsdekrach?

Hajnali háromkor kiugrom az ágyból, beállok a zuhany alá, és hideg vizet zúdítok az arcomra. Ahogy a sötétben tapogatózva megyek vissza a szobába, lábujjammal belerúgok a vas ágykeretbe. Fájdalom hasít belém, egészen a gerincemig.

– Ed, ébredj! Azt hiszem, eltört a lábujjam. Hogy vagy képes aludni?

Ed felül.

– Épp azt álmodtam, hogy fűszernövényeket gyűjtök a kertből. Zsályát és citromfüvet. A zsályát salviának hívják olaszul. – Ed egy percre sem ingott meg hitében, hogy ez egy fantasztikus ötlet, hogy Bramasole maga a földi paradicsom. Felkattintja az olvasólámpát. Mosolyog.

A lábujjkörmöm félig még a lábujjamon, félig lelóg. Alatta a bőr csúnyán lilul. Se ott hagyni, se letépni nem bírom.

– Haza akarok menni – mondom.

Ed ragtapaszt simít a lábujjamra.

– Úgy érted, Bramasolébe, ugye? – kérdezi.

A kérdéses zsák pénzt már elutalták Kaliforniából, de még nem érkezett meg. Ez meg hogy lehet? – kérdezem a banktól. Ha a pénzt átutalják, azonnal megérkezik. A vállukat vonogatják. Talán a firenzei központi bank tartja vissza. Napok telnek el. Egy bárból telefonálok Kaliforniába Steve-nek, a brókeremnek. A tévében focimeccs megy, de túlkiabálom.

– Tuti, hogy nálatok van a gikszer – kiabálja vissza Steve. – Már rég elküldtem a pénzt, és amúgy tudtad, hogy Olaszországban negyvenhét kormányváltás volt a világháború óta? A pénzedet adómentes kötvényekben és a legjövedelmezőbb befektetési alapokban fialtattuk. Az ausztrál kötvényeid tizenhét százalékot hoztak! Na tessék, la dolce vita!

A szúnyogok (itt zanzare a nevük, a zümmögésük után) a sivatagi széllel érkeznek, és megszállják a szállodát. Annyit forgolódom a lepedőn, hogy felhorzsolja a bőröm. Az éjszaka közepén felkelek, kihajolok a spalettás ablakon, elképzelem a szálloda alvó vendégeit: lábuk a köves utcáktól hólyagos, útikönyvüket még mindig a kezükben szorongatják. Még nem késő visszalépni. Csak bedobáljuk a csomagokat a bérelt Fiatba, és azt mondjuk: Arrivederci! Egy hónapig lazítunk az Amalfi-parton, aztán barnán és kipihenten hazarepülünk. Egy rakás új szandállal. Nagyapámat hallom húszéves koromból: „Légy realista! Ne járj a fellegekben!” Az öreg dührohamot kapott, hogy költészetet és latin etimológiát tanulok, csupa hasznavehetetlen dolgot. És most, most min jár az eszem? Hogy veszek egy elhagyatott házat egy olyan országban, amelynek a nyelvét is alig beszélem. Ha nem tévedek, nagyapa mostanra annyit foroghatott a sírjában, hogy rongyokban lóg róla a ruha, amiben eltemettük. Nincsenek hatalmas tartalékaink, amelyekhez nyúlhatnánk, ha – ki tudja, honnan – mégis beüt az a bizonyos ménkű.

Honnan ez a szenvedély a házak iránt? Olyan családból származom, ahol hagyománya van annak, hogy a nők csak szétnyitják a retiküljüket, és bútorkárpitot rántanak elő belőle, vagy színes fürdőszobacsempét, vagy sárga festéket hét különböző árnyalatban, vagy virágos tapétát. Rajongunk a négy fal gondolatáért. „Milyen a háza?” – kérdezi a nővérem egy új ismerősről, mintha ez máris mindent elárulna róla. A vegyesbolt bejáratánál mindig elveszem az ingyenes ingatlanmagazinokat, ha elutazom a hétvégére, még akkor is, ha csak a környéken járok. Egyszer egész júniusra kivettünk egy mallorcai házat két barátommal; egy másik nyarat San Miguel de Allendében, egy parányi casában töltöttem, ahol fülig beleszerettem a kis udvarok szökőkútjaiba, a hálószobák erkélyéről leomló bougainvilleába és a szigorú Sierra Madréba. Santa Fében nyaralva vályogházakat kezdtem nézegetni, és elképzeltem magam igazi délnyugat-amerikaiként, aki chilivel főz és navahó türkizékszereket hord – új élet, létezés egy másik változatban. Egy hónap után eljöttem, és azóta sem fogott el a vágy, hogy visszatérjek.

Odavagyok a szigetekért Georgia partvidékén, ahol gyerekkorom nyarait töltöttem. Miért ne vehetnék ott egy viharvert, szürke házat, mely mintha partra vetett uszadékfából épült volna? Pamutszőnyegek, barackos jeges tea, patakban behűtött görögdinnye. Mormoló hullámverés az ablakom alatt, amire álomba szenderülhetek. Egy hely, ahol a nővéreim, a barátaim és az ő családjaik is könnyen meglátogathatnának. De nem szabad elfelejtenem, hogy valahányszor a saját nyomdokaimba léptem, elmaradt a megújulás érzése. Hiába vonz, húz maga felé az ismerős táj, mert valahogy mégis egy kicsit jobban vonz a meglepetés. Itália végtelenül csábító számomra, hát vegyük akkor az Isteni színjáték első szakaszát: mit tegyen az ember, ha fejlődni akar? Jobb, ha apámra emlékszem vissza, fantáziátlan, garasoskodó nagyapám fiára. Ő azt mondaná: „Tudod, hogy szól a családunk mottója: itt bepakolunk, ott kipakolunk.” És azt: „Ha nem első osztályon utazol, el se indulj.”

Ébren fekszem az ágyban, és elfog az ismerős érzés: közeledik felém A Válasz. Gyakran érzem, hogy – akárcsak a minden kérdést megválaszoló fekete biliárdgolyóban, amit úgy szerettem tízévesen – egy ötlet vagy egy dilemma megoldása valamilyen zavaros folyadék mélyéről bugyog fölfelé, aztán mintha meglátnám a hirtelen elém táruló, fehér betűkkel írt szavakat. Szeretem a várakozás feszült időszakát, szeretem az agyammal és a testemmel érezni a kanyarokat, ahogy valami rejtélyes dolog kacskaringózik fölfelé, a tudatom felszínére.

„Mi lenne, ha nem fogna el a bizonytalanság? – kérdezi a fehér írás. – Talán immunis vagy a kételyre? Mi lenne, ha inkább izgatottságnak neveznéd?” Áthajolok a széles ablakpárkányon, épp amikor megjelenik a napkelte első aranyozott mályvacsíkja. Az arab még az igazak álmát alussza. A hullámzó táj békét sugároz, bármerre is nézek. Mézszínű, gyengéden mélyedésekbe ültetett tanyaházak emelkednek ki belőle, mint a hűlni kirakott, zömök kenyerek. Tudom, hogy a hegyeket valamilyen jura kori földindulás lökte ki magából, de most gömbölyűek, mintha egy óriás keze kerekítette volna le őket. Ahogy a nap fénye erősödik, elém vetül a vidék lágy színspektruma: mosásban megfakult zöld dollárbankó, romlott tejszín és az ég kékje, akár egy vak ember szeme. A reneszánsz festők tökéletesen látták. Eddig eszembe se jutott, hogy Perugino, Giotto, Signorelli és a többiek realisták lettek volna, de a festményeik háttere, sok turista legnagyobb megdöbbenésére, még most is itt látható, a hozzáfestett sötét ciprusfákkal, melyek hangsúlyt adnak minden kompozíciónak, ahová csak az ember tekint. Most már értem, miért ragyog úgy a cortonai múzeumban az aranyszőke angyal piros csizmája; hogy miért ennyire mély és átható a kobaltkék, amelyet Szűz Mária visel. Ebben a tájban, ebben a fényben minden alapszínű kontúrt kap. Még egy szárítóra kilógatott piros törülközőt is egészen eltelít önnön pirossága.

Gondolkodj: mi van, ha nem szakad le az ég? Mi van, ha az egész egy csoda? Ha a ház három éven belül új külsőt kap? Addigra kész lesznek a házi olaj kézzel nyomott címkéi, vékony szövetfüggönyök árnyékolják majd a szobát szieszta idején, szilvalekvár pihen a polcokon, hosszú asztal várja a lakomázókat a hársfák alatt, és kosarak sorakoznak az ajtó mellett, amelyekbe a paradicsomot, a rukkolát, az édesköményt, a rózsákat és a rozmaringot szedjük. És kik leszünk mi ebben a különös, új életben?

A pénz végre megérkezik, a számlánk nyitva. Csakhogy a banknak nincsenek csekkjei. Ez a hatalmas bank, több tucat fiókkal Olaszország aranyközpontjában, nem tud nekünk csekket adni.

– Talán majd jövő héten – mondja Signora Raguzzi. – Most egy sincs.

Prüszkölünk. Két nap után felhív.

– Tíz csekket tudok adni maguknak. – Mi ez a nagy hűhó a csekkekkel? Otthon dobozszámra viszem haza őket. Signora Raguzzi gondosan kiszámolja a jussunkat. Signora Raguzzi feszes szoknyában, feszes pólóban jár; ajka állandóan nedves, és mintha örökké lebiggyedne. Elmondhatatlanul gyönyörű. Hatalmas, szögletes aranynyakláncot visel, és karperec csilingel mindkét csuklóján, miközben egyenként a csekkekre pecsételi a számlaszámunkat.

– Milyen csodás ékszerei vannak! – mondom. – Gyönyörűek ezek a karperecek.

– Itt más sincs, csak arany – feleli kedvetlenül. Unja már Arezzo síremlékeit és piazzáit. Kalifornia jobban izgatja. Felderül az arca, valahányszor meglát minket.

– Á, Kalifornia! – mondja üdvözlésképpen. A bank már-már szürreális. A hátsó irodában vagyunk. Egy férfi betol egy aranyrudakkal – igazi kis aranytömbökkel! – megrakott kézikocsit. Látszólag senki sem őrzi őket. Egy másik fickó kettőt közülük kopott külsejű manilaborítékokba csúsztat. Egyszerű munkásruhát visel. Kisétál az utcára, magával viszi az aranyrudakat. Ennyit a Brink’s páncélozott autóiról és biztonsági őreiről – viszont milyen cseles ez a feltűnésmentes álöltözet! Újra a csekkekre összpontosítunk. Nem lesz rajtuk embléma: se hajó, se pálmafa, se postakocsi; nem lesz rajtuk név, cím, személyi szám, társadalombiztosítási azonosító. Nem lesz más, csak ezek a halványzöld, látszólag a húszas években nyomtatott csekkek. Borzasztóan elégedettek vagyunk. Bankszámlánk van: ez szinte felér egy állampolgársággal.

Végre összegyűlünk a notaio irodájában, hogy mindent elrendezzünk. Gyorsan megy. Mindenki egyszerre beszél, és senki sem figyel. A barokkos jogi szakkifejezéseket esélyünk sincs követni. Egy légkalapács kintről az agysejtjeimen kopácsol. Elhangzik valami két ökörről és két napról. Ian tolmácsol: elmagyarázza nekünk, hogy ez a tizennyolcadik századi, archaikus szövegrész a földterület méretét határozza meg az alapján, hogy két ökörnek mennyi időbe telne felszántani. Mint kiderül, a mi birtokunk két nap alatt felszántható.

Csekkeket írok; az ujjam egészen begörcsöl, olyan sokszor írom le: milione. Szinte látom, ahogy a házasságom után maradt, stabil hozamú kötvényeim és jól megválogatott közműrészvényeim varázsütésre teraszos domboldallá és egy tágas, üres házzá változnak. A kaliforniai üvegház, ahol tíz éven át a kumkvat, citrom, narancsjázmin és guava erdejében laktam; a ragyogó medence és a fedett veranda a maga fonott bútoraival és virágos párnáival… mindez mintha egyre távolodna, mintha fordított távcsövön át nézném. A „millió” angolul olyan nagy szó: nehéz félvállról venni. Ed gondosan felügyeli a nullákat, nehogy véletlenül miliardo – milliárd – legyen belőlük. Készpénzzel fizet Signor Martininek. A signore egyszer sem említette a díjazását: a tulajdonostól tudtuk meg, mennyi a bevett jutalék. Signor Martini elégedettnek tűnik, mintha ajándékot kapott volna tőlünk. Engem az üzletkötésnek ez a módja összezavar, de egyben szórakoztat is. Csak képzelődöm, vagy egy kárörvendő kis vigyor bujkál a tulajdonos feleségének szája sarkában? Ódon betűkkel pergamenre vetett adásvételi szerződésre számítunk, de csalódnunk kell: a notaio szabadságra megy, de megpróbál még az elutazása előtt végezni a papírmunkával. „Normale” – mondja Signor Martini. Nem először veszem észre, hogy az adott szót itt komolyan veszik. Fel sem merült, hogy végeláthatatlan szerződésekről, kikötésekről, biztosítékokról tárgyaljunk. Amikor kilépünk a könyörtelenül forró délutáni utcára, nincs nálunk semmi más, csak két vasból készült, nehéz kulcs; hosszabbak, mint a kezem. Az egyik a rozsdás vaskaput nyitja, a másik a bejárati ajtót. Soha semmihez nem volt még ilyen kulcsom. Ezeket nem fogom csak úgy lemásoltatni, az fix.

Giuseppe a kávézó ajtajából int nekünk. Elmondjuk neki, hogy vettünk egy házat.

– Hol van? – tudakolja.

– Bramasole – feleli Ed, és már készül elmagyarázni, hol a ház.

– Á, Bramasole! Una bella villa! – Kiderül, hogy Giuseppe gyerekként cseresznyét szedett ott. Még csak délután van, de bevonszol minket a kávézóba, és grappát tölt nekünk. – Mama! – kiáltja. Anyja és húga előjönnek a házból, és koccintanak az egészségünkre. Mindenki egyszerre beszél, minket csak stranieriként, külföldiként emlegetnek. A grappa kegyetlenül erős. Olyan gyorsan hajtjuk fel, ahogy Signora Mantucci az eszpresszóját, aztán kibotorkálunk a napra. Az autó forró, akár egy pizzasütő kemence. Beülünk, nyitva hagyjuk az ajtókat, és csorog a könnyünk a nevetéstől.

Felfogadtunk két nőt, hogy takarítsák ki a házat, és rendeltünk egy ágyat, amit kiszállítottak, amíg mi aláírtuk a papírokat. A városban vettünk egy üveg hűtött proseccót, aztán beugrottunk a rosticceriába pácolt cukkiniért, olajbogyóért, sült csirkéért és krumpliért.

Megérkezünk a házhoz, bódultan az eseménydús naptól és a grappától. Anna és Lucia lemosták az ablakokat, és kiűzték a házból a porrétegeket a pókhálók többségével egyetemben. A téglapadlós teraszra nyíló, második emeleti háló csak úgy ragyog. Megvetették az ágyat az új, kék ágyneművel, és nyitva hagyták a teraszajtót, hogy a hársfákról behallatsszon a kakukkszó és a csicsörkék éneke. Leszedjük az utolsó rózsaszínű rózsákat az elülső teraszról, és megtöltünk velük két régi chiantis üveget. A spalettás szoba fehérre meszelt falaival, a frissen viaszolt padlóval, az érintetlen ággyal, az új ágyneművel és az ablakpárkányon édesen illatozó rózsákkal olyan szeplőtlen hatást kelt a mennyezetről himbálózó negyvenwattos égő fényében, akár egy ferences szerzetes cellája. Amint belépek, elfog az érzés, hogy ez a világ legtökéletesebb szobája.

Lezuhanyozunk és tiszta ruhát veszünk. A terasz kőfalán üldögélünk a csöndes alkonyatban, koccintunk egymásra és a házra a fűszeres proseccóval, ami mintha a helyi levegő lenne iható formában. Koccintunk az út menti ciprusokra, a fehér lóra a szomszéd földjén, és a távolban a villára, amelyet egy pápai látogatás alkalmából építettek. Az olajbogyó magjait áthajítjuk a falon, és reménykedünk, hogy jövőre kihajtanak. A vacsora csodálatos. Ahogy beköszönt a sötétség, egy gyöngybagoly suhan el a fejünk fölött – olyan közel, hogy halljuk a szárnysurrogását. Aztán megtelepszik a fehér akácon, és furcsa vijjogást hallat, mintha üdvözölni akarna. A Göncölszekér a házunk fölött jár, kis híján a tetőre borítja rakományát. A csillagképek olyan tisztán látszanak, mint egy asztronómiai térképen. Amikor végre egészen besötétedik, észrevesszük, hogy a Tejút pont a ház fölött húzódik. A város mindenhova beszivárgó fényében sokszor el is feledkezem a csillagokról. Pedig nem mentek sehova, itt vannak most is, akár a sűrű flitter, hullanak és lüktetnek. Bámuljuk őket, míg belesajdul a nyakunk. A Tejút mintha elhajított, kibomló csipkegöngyöleg lenne. Ed szeret suttogni, így hát a fülemhez hajol.

– Még mindig haza akarsz menni? – kérdezi. – Vagy lehetünk itt otthon?

A HÁZ ÉS A BIRTOK, AMELYET KÉT ÖKÖR KÉT NAP ALATT SZÁNT FEL

Gyönyörködöm a skorpiók szépségében. Olyanok, mint önmaguk fekete tintával rajzolt hieroglifái. Az is lenyűgöz, hogy képesek a csillagok alapján tájékozódni, de hogy miképp látják a csillagképeket bevett lakóhelyükről, néptelen házak poros zugaiból, arról fogalmam sincs. Minden reggel futkározik egy a bidében. Az új porszívóval is felszippantunk néhányat véletlenül, habár a szerencsésebb többséget befőttesüvegben foglyul ejtem, és kiviszem a szabadba. Minden pohárra és cipőre gyanakodva nézek. Felrázok egy párnát, és egy albínó skorpió landol csupasz vállamon. Egész pókhadakat verünk fel, amikor a lépcső alatti szekrényből kirámoljuk az üvegeket. Ámulok hosszú cérnalábaikon és legyecske méretű testükön; még a szemüket is látom. Ezeket a házfoglalókat leszámítva nem örököltünk mást az előző lakóktól, mint poros borosüvegeket, melyek ezrével sorakoznak a pajtában és a kamrákban. Újra és újra feltöltjük velük a helyi szelektív gyűjtőket: csak úgy zúdítjuk az üveget a dobozokból, aztán kezdjük az egészet elölről. A kamrákban és a limonaiában (mely egy garázs méretű szoba a ház oldalában, ahová a citromfákat költöztették télire) halmokban állnak a rozsdás edények, az 1958-as újságok, a drót, a festékes bödönök, a törmelék. Pókok és skorpiók egész ökoszisztémáit számoljuk fel, habár ezek néhány órával később mintha helyre is állnának. Régi fotókat és antik kanalakat keresek, de semmi érdekeset nem találok, csak néhány kézzel készített vasszerszámot és egy ágymelegítőt: egy fából faragott hattyúformát, amelyre télen forró szénnel teli serpenyőt akasztottak, és a paplan alá csúsztatták, hogy felmelegítse a nyirkos lepedőket. Az egyik ravasz kis szerszám elegáns szobrászmunkának is beillene: megkopott gesztenyefa nyelén tenyérnyi sarló. Egy valamire való toszkán azonnal rávágja, mi ez: szőlőmetsző alkalmatosság.

Amikor először láttuk a házat, tele volt fantasztikus vaságyakkal, melyeket festett Mária-medalionok és bárányt tartó pásztorok díszítettek; szúette, márványtetejű komódokkal, kiságyakkal, kifoltosodott tükrökkel, bölcsőkkel, dobozokkal és Krisztus keresztre feszítését ábrázoló, szívszaggató képekkel. A tulajdonos mindent magával vitt – még a villanykapcsolók burkolatát és a villanykörtéket is –, kivéve egy harmincas évekbeli konyhaszekrényt és egy ronda, piros ágyat, amelyet sehogy sem tudunk leügyeskedni a legfelső emeletről, mert túl keskeny a hátsó lépcső. Végül szétszedjük, és darabonként hajítjuk ki az ablakon, melyen aztán a matracot is átgyömöszöljük. Nézem, ahogy lassított felvételben földet ér, és bukfencet vet a gyomrom.

Cortonaiak járnak erre délutáni sétájukon. Megtorpannak az úton, és felnéznek a nagy zsongásra: a kocsi csomagtartója tele üvegekkel, a matrac repül, én sikítok, mert egy skorpió bepottyan az ingem alá, miközben a kamra kőfalát söprögetem, Ed pedig a zord halál kaszájával ritkítja a gyomokat. Néha megállnak, és felénk kiáltanak:

– Mennyit fizettek a házért?

A nyers közvetlenség félig meghökkent, félig elbűvöl.

– Valószínű, hogy túl sokat – felelem. Valakinek eszébe jut, hogy réges-régen egy nápolyi művész élt itt; többségük úgy emlékszik, hogy a ház üresen áll, amióta az eszüket tudják.

Minden nap cipekedünk és súrolunk. Kiszikkadunk, mint a környező hegyek. Tisztítószereket vettünk, új tűzhelyet és egy hűtőt. Fűrészbakból és két deszkából konyhapultot eszkábálunk. A fürdőszobából hozzuk ugyan a forró vizet egy műanyag lavórban, mégis meglepően jól működő konyhánk van. Én, aki a Williams-Sonoma áruháznak, ahol főleg konyhafelszerelést árulnak, éveken át csak a játékrészlegébe jártam, az alapoktól kezdem újra megtanulni, hogyan is néz ki egy konyha. Három fakanál: kettő a salátához, egy a keveréshez. Serpenyő, kenyérvágó kés, szeletelő kés, sajtreszelő, tésztafőző lábas, tepsi, kotyogós kávéfőző. Magunkkal hoztunk egy régi ezüst piknik étkészletet, és vettünk néhány poharat meg tányért. Az első tésztáink fenségesek. A végiggürcölt nap után mindent befalunk, ami csak a szemünk elé kerül, aztán az ágyba roskadunk, mint a napszámosok. Kedvenc spagettinket egyszerű szósszal készítjük: barnára pirítjuk a kockákra vágott pancettát, a füstöletlen szalonnát, összekeverjük tejszínnel és aprított rukkolával (amelyet itt ruchetta néven ismernek), amely vadon nő a kocsibehajtónk mellett és a falak tövében. Parmigianót, parmezánt reszelünk a tetejére, és hegyeket tüntetünk el belőle. A létező legjobb salátán kívül – vastagra szelt paradicsom (ó, az a paradicsom!) összevágott bazsalikommal és mozzarellával – megtanulunk toszkán fehérbabot készíteni zsályával és olívaolajjal. Reggel kifejtem és lobogó vízben megfőzöm a babot, aztán hagyom, hogy szobahőmérsékletre hűljön, mielőtt rázúdítom az olajat. Iszonyatosan sok fekete olajbogyót tömünk magunkba.

Többnyire legfeljebb három hozzávalóból ütjük össze a vacsoránkat, de úgy tűnik, ez elég is ahhoz, hogy valami fantasztikusat készítsünk. Itt, Toszkánában főzni is inspiráló: ilyen fantasztikus hozzávalókkal mintha minden egyszerűbb lenne. A magányos márványlap egy komód tetejéről tökéletes munkapult a cukrászművészetemhez, amikor saját kezűleg csinálom meg a szilvás pite ropogós tésztáját. Miközben a tésztát nyújtom az egyik kézzel fújt chiantis üveggel, amelyet a romok közül mentettem ki, hitetlenkedve emlékszem vissza San Franciscó-i konyhámra: eszembe jut a fekete-fehér csempés padló, a tükrös fal a szekrény és a konyhapult között, a hosszú, csillogó fehér pultok, az éttermi tűzhely, amely olyan hatalmas volt, hogy egy szép napon akár a San Franciscó-i reptérről is felszállhatott volna, a tetőablakon beözönlő napfény, és persze a főzéshez elengedhetetlen Vivaldi, Robert Johnson vagy Villa-Lobos. Itt egy elszánt pók a társaságom: a kandallót próbálja befonni hálójával. A tűzhely és a hűtő kiugróan újnak tűnik a falak között, melyekről hámlik a mész, a villanykörte alatt, amely mintha egy csupasz, szigetelés nélküli dróton függne.

Késő délutánonként hosszan áztatom magam a habfürdővel feltöltött ülőkádban, pókhálókat mosok ki a hajamból, koszt a körmeim alól, pornyakékeket a nyakamról. Gyerekkorom óta nem volt ilyen koszos a nyakam, amikor hosszú nyári estéken konzervdobozokkal fociztunk. Ed újjászületve lép ki a zuhany alól; fehér pamutpólójában és keki rövidnadrágjában különösen barnának tűnik a bőre.

Az üres ház, amit tisztára sikáltunk, tágas és érintetlen hatást kelt. A skorpiók többsége elvándorol máshová. A vastag kőfalaknak köszönhetően a házban a legforróbb napokon is hűvös van. A limonaiában ott hagyott, kezdetleges tanyasi asztal lett az új étkezőasztalunk az elülső teraszon. Kiülünk, és késő estig a helyreállításról beszélgetünk, miközben gorgonzolát eszegetünk körtével, amit csak úgy leszakítottunk a fáról, és a borral a Trasimeno-tó vidékéről, egyetlen völggyel arrébb. A felújítás igazából egyszerű műveletnek tűnik. Központi vízmelegítő, amit összekötünk egy új káddal és a már meglévőkkel; új konyha – viszont nagyon egyszerű, az egyszerűség a lelke mindennek. Meddig tart beszerezni az engedélyeket? Tényleg kell a központi fűtés? Hagyjuk a konyhát ott, ahol van, vagy jobb lenne az ököristálló helyén? Akkor a konyha helyén lehetne a nappalink, benne a tágas kandallóval. A sötétben látni véljük az egykori gondozott kert elmosódott körvonalait: a hosszú, túlburjánzott bukszussövényt, melyből öt hatalmas, formára nyesett gömb emelkedik ki csapzottan. Megtartsuk ezeket a furcsa maradványokat, amikor újjáépítjük a kertet? Kivágjuk őket a sövényből? Vagy távolítsuk el egyben az egész sövényt, és ültessünk a helyére valami hétköznapibbat, mondjuk levendulát? Behunyom a szemem, és megpróbálom vizionálni a kertet három év múlva, a burjánzó dzsungel azonban kitörölhetetlenül beleégett az agyamba. Mire a vacsora véget ér, már állva is el tudnék aludni, akár a ló.

A ház bizonyára remek elrendezéssel bír, ha a kínai feng shui-ra gondolok. Valamitől elképesztően jól érezzük magunkat a bőrünkben. Ed három ember erejével bír. Én, aki egész életemben álmatlanságban szenvedtem, minden éjjel úgy alszom, mint akit agyonvertek, és közben fantasztikusan békés álmaim vannak: tiszta, zöld vizű folyóban sodródom, pancsolok és otthon érzem magam a vízben. Az első éjjelen azt álmodtam, hogy a ház valódi neve nem is Bramasole, hanem Cento Angeli, Száz Angyal, és én egyenként fogom felfedezni mind a százat. Egy házat átnevezni is balszerencsét hoz, akárcsak egy hajót? Félénk külföldiként nem is vetemednék ilyesmire. Elég, ha tudom, hogy a háznak a sajátján kívül van egy titkos neve is.

Az üvegek eltűntek. A ház tiszta. A padlócsempe viaszosan fénylik. Egy-két akasztót szerelünk az ajtók belső oldalára, hogy kipakolhassuk a ruháinkat a bőröndből. Tejesládákból és a kamrában hagyott márványlapokból éjjeliszekrényeket eszkábálunk a két kerti székhez.

Úgy érezzük, készen állunk, hogy elkezdjük a restaurálást. Besétálunk a városba egy kávéra és felhívjuk Piero Rizzattit, a geometrát. Sem a „földmérő”, sem a „műszaki rajzoló” nem írja le pontosan, hogy mivel foglalkozik a geometra, aki lényegében kapcsolattartó a tulajdonos, az építőmunkások és a városrendezési hivatal között. Ian biztosított róla, hogy Signor Rizzatti a legjobb geometra a vidéken – ami egyben azt is jelenti, hogy neki vannak a legjobb kapcsolatai, és gyorsan el tudja intézni az engedélyeztetést.

Ian másnap autóba ülteti és elhozza hozzánk Signor Rizzattit a mérőszalagjával és a jegyzetfüzetével. Hűvös tekintettel járjuk be az üres házat.

A legalsó szint lényegében öt szoba egy sorban: parasztkonyha, rendes konyha, nappali, lóistálló és egy másik karám. Az első két szoba után közlekedőfolyosó és a tágas lépcsőház, mely kettéválasztja a házat kőlépcsőivel és kézzel kovácsolt vaskorlátjával. Az alaprajz különös, babaházszerű: az egyik szoba mélyebb, míg a többi nagyjából azonos méretű. Mintha minden gyerekedet ugyanúgy neveznéd el. A két felső szinten a lépcső mindkét oldalán hálószobák vannak: a távolabbiba mindig az elsőn át vezet az út. Az olasz családok egészen az utóbbi évekig nem sokat törődtek a magánélet szentségével. Emlékszem, a feljegyzések szerint még Michelangelo is egy ágyban aludt három kőművesével, amikor egy-egy nagy művén dolgozott. A fantasztikus firenzei palazzókban az embernek át kell caplatnia az egyik gigászi termen, ha el akar jutni a másikba: a folyosókat nyilván helypocsékolásnak érezték.

A ház nyugati végét (emeletenként egy szobát) elfalazták a többitől: ez volt a contadini lakóhelye, az olajfákon és a szőlőteraszokon dolgozó földművescsaládé. Keskeny kőlépcső visz fel a lakás hátsó részén, amelynek a házból nincs bejárata, csak a konyhaajtón keresztül. Ezzel az ajtóval, azzal a kettővel, amelyek az istállóhoz vezetnek, és persze a hatalmas bejárati ajtóval együtt a háznak négy szárnyas üvegajtaja van a homlokzatán. Elképzelem őket új spalettákkal, amint szélesre nyílnak a terasz felé; köztük levendula, rózsa és cserépbe ültetett citromfák; csodálatos illatok lengedeznek be a házba, és mindent természetes mozgásban tart a kívül-belül zajló élet. Signor Rizzatti lenyomja a parasztkonyha kilincsét, amely a kezében marad.

A lakás hátulsó felében egy tákolt szobát biggyesztettek a ház legfelső emeletéhez, melyben egy padlóhoz betonozott vécé áll – alig több, mint egy árnyékszék. A parasztoknak az emeleten nem volt folyó vizük, így nyilván vödörrel öblítettek. A két igazi fürdőszoba is a ház hátsó részéből türemkedik ki; mindkettő egy-egy lépcsőfordulóban. Ez a csúf megoldás még ma is jellemző az olyan kőházakra, amelyeket a beltéri csatornázás elterjedése előtt építettek. Gyakran látok ilyen kilógó toaletteket – néha egyenesen gyenge falábakon állnak a falhoz támasztva. A kis fürdőnek, ami sejtésem szerint az első lehetett a házban, alacsony mennyezete van, fekete-fehér kockás kőpadlója, és itt található a bájos ülőkád is. A nagy fürdőszobát talán az ötvenes években építhették be, nem sokkal azelőtt, hogy kiköltöztek a házból. Valakinek kerge románca támadhatott a csempével, ami padlótól a plafonig rózsaszín-kék-fehér pillangómintázatban borítja a helyiséget. A padló is kék, de nem ugyanolyan kék. A zuhanyból a víz egyszerűen a padlólefolyóba folyik, vagyis a víz az egész fürdőszobát elönti. Valaki olyan magasra szerelte fel a zuhanyrózsát, hogy a vízpermet huzatot csap, és a lábunk köré csavarja a négyzetes zuhanyfüggönyt, amit már mi akasztottunk fel.

Kisétálunk az emeleti háló L alakú teraszára, és a korlátra támaszkodunk; beisszuk a lenyűgöző látképet: egyik oldalunkon a gyönyörű völgy, a másikon a gyümölcsös és az olajfák. Lelki szemeinkkel persze már látjuk, milyen lesz itt elkölteni a reggelit, amikor a barackfa belógó ága virágba borul, a domboldalt pedig elborítják az íriszek, melyek elszáradt tövei mindenütt ott rejtőznek. Látom a lányomat és a barátját, amint vastagon bekenve naptejjel regényeket olvasnak a nyugágyon; kettőjük közt egy kancsó jeges tea. A terasz padlója pont olyan, mint az összes többi a házban, csakhogy a csempe itt gyönyörűen megkopott és benőtte a moha. Signor Rizzatti azonban összeráncolt szemöldökkel szemléli a csempéket. Amikor lemegyünk az alsó szintre, rámutat a limonaia plafonjára, ami pont a terasz alá esik, és helyenként szintén mohás, sőt mállik is. Beázások. Drága mulatságnak tűnik. A signore jegyzetfüzetében két oldalt töltenek be az ákombákomok.

A ház furcsa elrendezése kapóra jön nekünk. Amúgy sincs szükségünk nyolc hálószobára. Mind a négynek lehet egy hozzácsatolt dolgozószobája, kis nappalija, öltözője – habár mi úgy döntünk, hogy a saját hálónk melletti szobából fürdőszobát csinálunk. Két fürdő talán elég is egy házba, de micsoda fényűzés lenne, ha lehetne egy saját fürdőszobánk, ami a hálóból nyílik! Ha ki tudjuk faragni a parasztcsalád primitív vécéjét abból a szobából, még egy fürdőből nyíló öltözőfülkénk is lehet – az egyetlen a házban. A