Homoki-Nagy István

A kamera leáll

Előszó

Valaki egyszer megkérdezte tőlem, mi célt szolgál ez az egész természet- és madárfényképezés. – Tényleg, mire? Miért ölt az ember félmázsás hátizsákot, és félretéve rövidre szabott szabadság polgári élvezeteit, miért fut lihegve kietlen, forró tarlókon, miért húz gumicsizmát és gázol az éles-levelű nádban, miért himbálódzik ég és föld között kezdetleges kötélhágcsón, kúszik zilálva erdők mélyén, ezer tövistől tépve, ül idegfeszítő dermedtségben órákig egy csillogó lencséjű távcső előtt...?

Kérdéssel felelek a miértre.

Hová tűntek az alföldi erdőkből Mátyás király bölényei? Hová lett a Kárpátokból a kőszáli kecske? Mikor láttak szirti sast? Tudod-e, hogy Erdélyben medvének legtöbb helyt már csak legendáit ismerik? Hová lettek az ezres gémtelepek, a kócsag finom alakja, hová lett az Alföldről az éjfekete holló? Hová…?

Eltűntek, mert tudd meg: amennyivel több ház épül a világon – annyival kevesebb szálfa lesz az erdőben… Több lesz a piszok a kultúrvárosok utcáin: kevesebb lesz a nádas… Több korom pernyézik a gyártelepek kéményein – egyre kevesebb madártest villódzik az égen… és eljő az idő, mikor elhal minden madárdal, és az őslápok, vad rétek helyén: a gumikövezetű nagyvárosok útburkolatán már csak a veréb szedegeti a gépolajos morzsákat…

Ma még nem ilyen kietlen a helyzet, de már most is: ahol ma még bíbic költ – holnap már szántás, és csak a barázdabillegető járja kötéltáncát... holnapután pedig ugyanott: kultúrsivatagban áldozik le a nap…

Ez tehát az értelme: megörökíteni mindent, ami mulandó: kúszó gyíkot, pattanó bogarat, bontakozó mezei virágot, rebbenő madarat, mert egyszer csupán a vágy él majd az emberben: látni és ismerni azt, amiről csak az ősapák tudtak...

Az ötlet megszületése

Fiatalkoromban volt nekem egy csodálatos kiskutyám. Fülei egy közepes mezei nyúlnak is becsületére váltak volna, szőre olyan göndör volt, mint az elsőbálozó lány bodorított haja, feje tetején pedig úgy kunkorodott, mint a búbos pacsirta bóbitája. Mindebből nyilvánvaló, hogy a kutya spániel volt. Csicskás névre hallgatott, amely magyar bakanyelven is a küldöncnek, a tiszti legénynek becéző, kedveskedő megszólítása. Olyan hűséges volt, mint a legjobb bajtárs. Nem is éltünk egymás nélkül. Egymásnak még a lélegzetvételét is ismertük, én elvittem a kutyát moziba, ő elvitt engem az elhagyott szénapadlásokra kóbor macskákat zavarászni. Úgy beszélgettem vele, mint egy emberrel. Azt hiszem, még jobban. Ha kísérletképpen németül vezényeltem neki a „feküdj”-öt, rám nézett és azt mondta: „Komoly dolgokból nem lehet tréfát csinálni...”, és meg sem mozdult, bár a hangsúlyomból nagyon jól tudta, mi volna a teendője. Egy álló évtizedig jártuk az erdőt-mezőt, vadvizeket. Egy álló évtizeden át lihegett előttem, belefurakodva a bokrok sűrűjébe, ahonnan felverte a giliszták után piszkáló szalonkát, felém ugatva mutatta, hol emelkedik ég felé a tele torokkal éneklő pacsirta.

Azután, amikor már a falat sem esett jól egymás nélkül, ránk dörrent a második világháború. Vidékre kellett küldenem Csicskást, messzire. Szeles éjszakán vitték el, és nagyon sokáig volt távol. Mikor a háború elérte az országot és az országutakat, minden tele volt költözködőkkel, menekülőkkel, ide-oda futkosókkal. „Nevelőszülei” Csicskást is felpakolták és hozták hazafelé, énhozzám. Amikor a lovaskocsi szülővárosom határába ért, váratlan izgalom fogta el, egész teste beleremegett... Leugrott a szekérről, és hiába kiáltoztak, futottak utána, örökre eltűnt az ősi ugaron.

Mi lett vele? Hogyan emésztette el a háború? Sohasem tudtam meg, csak a szívem sajgott rettenetesen. Az élet persze ment tovább akkor is, ha nem loholt többé előttem a szőrös talpú kiskutya. De elfeledni nem tudtam.

Filmezni kezdtem, sorra készültek a Vadvízország, a Gyöngyvirágtól lombhullásig, és én egyre azt bántam, miért is nem akkor voltam filmrendező és operatőr, amikor még felvehettem volna legdrágább kutya-cimborámnak életét. Amíg más állatokat filmeztem, újra meg újra Csicskás járt az eszemben, és így határoztam el, hogy az ő emlékezetére kutyafilmet forgatok.

A spániel kedves, okos, nagyszerű kutya, de bonyolult, kalandos filmtörténet eljátszására nem a legmegfelelőbb. Ezért, amikor elkezdtem a forgatókönyvön gondolkozni, már láttam lelki szemeim előtt Csicskás utódját. Legyen az is vadászkutya, de nem spániel, hanem vizsla. Nem is akármilyen vizsla, hanem: magyar vizsla!

Sasfészek

(Forgatókönyv)

Zöldben hullámzó erdőtenger széles szőnyege ez egymáshoz bújt fáknak. Alvó völgyek egyre közeledő lomberdeje. A magasból alásiklunk a mohos kövekre, ahol árnyékos foltok közt tekereg a vadszeder szúrós indája. Szorosan követjük a zöld növénytest kígyózó útját, amely felkapaszkodik a vén hársfa ezer ráncú törzsére. A svenkelőgép továbbhalad a fatörzsön, egyre feljebb... kitágul a nagytotál levegős lombsátra, míg végre felfedezzük „a valamit”, a suhogó erdők mélyére, hétemeletes öreg fa tetejébe rejtett sötét sasfészket.

A parlagi sasok otthona ez. Régmúlt évszázadok ittfelejtett természeti ritkasága, eltűnt arculatú tájak felséges madara rója szabályos köreit az erdő fölött, aztán alábukik, mint a zuhanó üstökös. Éles vijjogással érkezik fészkére, ahol fehér pelyhes fiókái csilingelő siránkozással várják. Ettől fogva a rejtett filmkamera végigkíséri a sasfészek életét, a fiókanevelés, etetés emberi szemtől eddig aligha megfigyelt mozzanatait.

A saspárból a hím hordja az eleséget, a tojómadár átveszi, és ő osztja szét a kicsinyeknek. Ő melengeti és oltalmazza őket. Mikor nagyobbacskák lesznek a fiókák, már mindkét szülő távol repül, hogy kielégíthesse az egyre növekvő kosztolási igényeket. Ilyenkor vihar tépte várukban egyedül maradnak az élénk szemű fiatalok. Fejlődő érzékszerveik egyre inkább észlelik az erdei csendben zajló életet. Rovarok röpködnek a fészek körül, az ételmaradékot aranyos zománcú legyek kóstolgatják. Máskor odalenn zörren a bokor, és szuszogva elcsörtet alattuk egy vén vaddisznókoca, rendetlen csíkosait terelgetve. Medvebocs fut át a tisztáson, őz szökell a napfényes fatörzsek közt, és piros fejű madarak lakják a sötét torkú tölgyfa odvakat.

Egyszer csak – egy alkonyati órán – égőszemű óriás bagoly telepszik a fészek közelébe. Piros karbunkulus szemét ráfüggeszti a fiókákra, melyek ösztönszerűen lelapulnak. Az uhu pedig egyre közelebb libben... aztán rácsap a fészekre. Éles vijjogással suhan most az anyamadár, és a nagy bagoly gyáván elmenekül. De a baj mégis megtörténik. A félelmében hátráló egyik sasfióka lecsúszik a fészek pereméről, és mint a tollal tömött kispárna, forogva zuhan a mélységbe. Hiába kalimpál a kis szerencsétlen, nyilván ez az utolsó útja! De nem... felakad az ágszövevényben... kapaszkodik... ismét zuhanni kezd. Végül enyhe huppanással eléri a földet, és elnyeli őt a buján folyó gizgaz haragoszöld barlangja.

Ettől fogva egyetlen fióka nevelkedik a fészekben. A sas persze nem emberi anya, nem keresi a hiányzó fiókáját, megelégszik a megmaradt egykével. A szerencsétlenül járt fióka pedig maszatosan, reményvesztetten lézeng az ellenséges erdő idegen környezetében. Előbb csak gubbaszt csendesen, aztán az éhség tettekre kényszeríti: megcsipdesi a zöld mohát, véres húscafatnak vélve utánakap a piros bodobács-poloskának. Megforgatja a színes patakparti kavicsokat, de hiába – könyörtelenül kúszik felé az éhhalál kínja.

Két nap múlva már alig mozog az éhségtől, és üvegesedő szeme már nem is látja a torra gyülekező hangyákat és mohó dongókat. Feszülő torkából előtör a halálfélelem csengő kiáltása. És a kis fióka hangját meghallja a felhők alatt köröző anya. Rálendül a fészkére és osztani kezdi a zsákmányt. De közben nyugtalanul tekintget a hang irányába, majd hirtelen elrepül onnan. Az elveszett fióka fölé kormányozza magát... nem is látja őt, csak a hangját hallja a zöld lombok sűrűjéből. Leröpülni ő sem mer, de az állati ösztön megsúgja a helyes tanácsot, és a fekete szárnyú sas – mint egy jól célzó helikopter – odaejti az eleséget a kismadár elé, aztán ívelő repüléssel eltűnik az égen. Az először bambán bámulja a fentről hullott ételt. Éppen ez a baj! Egy kóborló rókakölök sokkal élelmesebb, előrohan, felkapja a húsdarabot és máris elrohan vele. Mit tehet a hoppon maradt fióka? Éhesen, keservesen tovább vijjog. És órák múlva – hosszú napoknak érzi ezt az erdei elhagyatottságban – ismét zuhan egy húsdarab a repülő anya karmaiból. Most már gyorsan rárohan a kis sas, és apró szárnyát leeresztve vijjogva tépi, falja az életmentő ételt. Zöld folyóson, smaragdzöld alagútban, barna földtelevényen így lopakodnak a múló napok az erdő mélyén, sasok fészke körül.

A fészekből már eltűnt az ott nevelkedett fióka, de a kipottyant testvérke satnyább volt és gyengébb, nehezen kapott szárnyra. Most már egyre ritkábban kapja pedig a fentről hullatott eleséget, és most már ő maga is körülnéz kényszerűségében. Nagyobb rovarokat fogdos, egyszer egy sütkérező gyíkot is elkapott. Később felkapaszkodik egy-egy alacsonyabb ágra. Aztán mikor egy vadászó nyuszt megriasztja, rájön a saját erejére, és komoly neki-rugaszkodással fellendül a közeli tölgyfa legtetejére.

Varázslatos esemény ez, megszűnik a sasfiók földhöz láncoltsága. Barna szemében valósággal új élet fénye villan, mohón nézi az eléje táruló, soha nem látott képet. Kék hegyláncok kulcsolódnak össze a párás messzeségben... futó felhők alatt haragos erdők zúgnak... higanyszínű vizek csillannak buja rétek ölén. Amott balra pedig... ujjnyi barna vonal: fakó foltja a gyönyörű tájképnek. Senki fia észre nem venné, de a sztyeppék sasmadara minden idegszálával arrafelé figyel. Gyufaszálnyi ágaskodással feketéllik ott egy baromitató kútgém. Ellendül a sas, első légi útjára kél. Hová húzhatna, mit kereshetne? A puszták kopár mezsgyéje felé száll, és a szabad szél meggörbíti evezőtollait.

Innen kezdődik a fiatal, anyátlan sas élete. A puszták madara önmagától tanulja a táplálékszerzés ezer fortélyát. „Az ösztön a faj emlékezete” – mondja a közhely, de a fiatal állatnak mégis magára utaltságában kell rájönnie, hogyan tarthatja fenn saját életét. A kútgémről szétnézve figyeli, mi mozog körülötte, hiszen tudja, csak ott remélhet elérhető táplálékot. Fiatal mezei nyúl lapul a rögök közt. Mimikrije láthatatlanná teszi, de amint vigyázatlanul megmozdul a sas, nyomban felfigyel. Itt a nagy pillanat, az első zsákmányszerzés komoly diadala…! Előbb ostobán nyújtogatja a nyakát, aztán gyakorlatlan reflexei vonakodva engedelmeskednek – és lendül a nyúl felé.

Nyúlfióka halálos hajszája a fiatal sassal? Ó, dehogy! Még a süldőnyúl is látja, „kivel” van dolga. Köröz, ugrál, valósággal bakfittyet hány a támadó sasnak... úgy játszik ügyességével, mintha valóban kedvét lelné benne. A minduntalan kitérő nyúl mellé otrombán levágódik a sas, és lihegve bámul a földön. Jól indul az önálló élet…! A nyúl szinte mind a négy lábát kirúgva elporzik a láthatáron. Túl nagy falat volt ez a kezdet kezdetén... A sas ül a földön és mélázik. Aztán kihegyesedik tekintete.

Pár méterrel odébb mezei pockok rohangálnak. Lyukból ki, lyukba be. Fekete gombszemükkel a föld alól bámulnak szemtelenül, majd elkapják egymás farkát a nagy vidámságban. A sas szoborrá merevedik. Aztán pár lépést gyalogol a földön, majd hatalmas szárnyával emelve – ugrik egyet és – máris elkapta a legvigyázatlanabb pockot. Ott eszi meg a földön, kemény fekete rögön ülve. Lassan felrepül, és nem is sejti, hogy most lépett be az önfenntartás szélesre tárt kapuján.

A sasfióka aztán szemünk láttára ügyesedik, válik egyre biztosabb vágású ragadozóvá. Egész nyár szakaszán végigkövetjük életét, mely nem bővelkedik mutatós eseményekben, de annál inkább természeti hangulatokban, belsőséges reflexiókban.

Sasunk rátér a széles pusztán az ürgefogásra. Óraszám lesi a kártékony rágcsálókat, melyek pofazacskójukban hordják föld alatti vackukba az érett gabonát. Aztán megbirkózik egy kifejlett kanhörcsöggel is, melyet most már biztos karmokkal gyűr le és száll vele a kútgémre.

De a bő napok után beáll az aszály. És a kiégett pusztán eltűnik az élelem. Sasunk ezért útnak ered, és felkeresi a nedvesebb erdőszéleket. Egy forró délelőtt, senkitől sem zavartatva megfürdik az erdei forrásban, acélos tollán peregnek a hideg vízcseppek. Ám a „vezérmotívum” – az örökös éhség innen is továbbhajtja. Elmarad alatta kéken hömpölygő nagy folyó, buksi fejű fűzfák sora, és ő leszáll az ártéri erdőlapályra. Itt megkeresi a folyópartot, és élelem után leselkedik. Rácsap talán a villanó halra? Ó, nem! Ebbeli képességei sokkal szerényebbek. Az iszapba sodort döghalat kapkodja, jóllakik vele. Másnap ismét csak koplalás, mert moslék-színű fellegek borítják az eget, és kitartóan hull az eső, mint az apró koporsószeg. Behúzódik egy óriási fa törzséhez... ázik szomorúan... reszketve fázik és éhezik.

Aztán a nap ronggyá tépi a fellegeket, és ő szárnyait széttárva sütkérezik... szárítkozik... oldalára fordul, és égnek tartott lábbal élvezi a napfényes életet. Homokos erdei tisztásra vetődik, ahol üregi nyulak hancúroznak. Villámgyors kis állatok, hiába ügyeskedik – bizony nem tud közülük zsákmányolni. Csalódottan továbbrepül – űzi az üres gyomor.

Árnyas fáktól védett tisztáson apró fekete pontok mozognak, és micsoda zsibvásáros zsivajt csapnak! Vetési varjak, dolmányos varjúk és szarkák gyászhada lakmározik elhullott rókán. Talán a vadőrtől kapta a halálos lövést – mindenesetre bő terítéket nyújt az éhes hadnak. Mintha legyek közé csapna a bőrcsapó tenyere, úgy rebben szét a varjak siserehada az odahúzó nagy sastól. Ő marad egyedül, a többiek csak tisztes távolból nézik, amint az erősebb jogán jóllakik a frissen esett húsból.

Egy gyöngyház színű alkonyaton pedig emberlakta vidékre érkezik. A holdfényes éjjelen ragyognak a fehér falú tanyák, és mindenfelől hallik a házőrző ebek békés ugatása. Kora hajnalon mereven figyeli az újszerű látványt. Piroskendős kislány pásztorkodik az ugaron, pulykacsapatot terelget a mezőre. A parlagi sas le nem veszi szemét a lomhán mozgó nagy madarakról. Nem látott még ilyeneket, de olyan ügyetlenül csetlenek-botlanak, és őt ismét marja a reggeli éhség.

Támadásra lendül... a pulykák szétrebbennek, a kislány kétségbeesve kiáltozik. Ő pedig szívósan üldöz egy magányos, fehér pulykatojót. Rácsap, és máris alatta vergődik a nagy háziszárnyas. Ámde kendőjét lobogtatva sikoltozva fut a pásztorlányka, és egyre közelebb ér, mikor a vad futástól megbotlik egy göröngyben és hasra vágódik – jókora puffanással. Ezt már az éhes sas is megsokallja, otthagyja a prédát és kelletlenül továbbáll.

Ismét bokros terepre vált át... éles szeme áthatóan kutatja a tájat. Torzonborz fácán vergődik a bokor alatt. Egyhelyben forog, kapdosva pereg. A parlagi sas habozás nélkül rávág, megragadja, aztán hirtelen elengedi, mert fémes kattanással vágódik össze a becsapódó rókacsapda rozsdás két karja. Hatalmas sasszárnyak vergődése, rémült vijjogás, de hiába: fogva marad a puszták ragadozója. Órákon át küzd nagy kétségbeeséssel, rángatja a lábát, feszíti magát... küzd az életéért. Kivált, mikor kutyacsaholás közeledik, és megjelenik egy elszánt kis tacskó. Őrjöngve rohan rá a fogoly ragadozóra. Az pedig végső kétségbeeséssel kirántja csüdjét... egyik karma véresen kiszakad, de ennek árán ismét szabad.

Fekete árnyékként húz az égen. Otthagyja a vidéket, és mire más tájakra ér, már az ökörfarkkóró virít a parlagon, és száraz ágak árbócára ökörnyálvitorlákat akaszt az ősz. Lila virágok borítják a gyepet, aranysárga színekkel tüzel az erdő. Fecskék százai lepték meg a sürgönydrótokat.

Egy szép csendes délelőtt szokatlan látványra figyel sasunk. A vén tölgyfa vízszintes ágára lassú szárnyalással megtelepedett egy másik parlagi sas. Fakóbb volt a tollruhája, mint az övé, nyilván öregebb példány lehetett. Idegenül nézegetett, nyugtalanul topogott a nagy fa vastag ágcsomóján, viselkedése elárulta, hogy valahonnan távol idegenből, messze útról érkezett. Mikor megpillantotta a mi sasunkat, messze csengő, furcsa hangon vijjogni kezdett. Aztán fellendült a magasba, őszi égnek kék országútjára. A mi sasunk nem felelt, de minden idegszálával figyelte a másikat. Szeme nedves tükörként égett, és visszafénylett benne az őszi magyar táj búcsúzó szépsége. Majd karmai eleresztették az ágat, és ő felrúgta magát a levegőbe. A heves mozdulattól kihullott egy evezőtolla.

Aztán elindult arra, amerre a párja repült, amerre az ökörnyál zászlócskák jelezték a szelet. Az árván maradt sastoll peregve leérkezett a földre, a lila szoknyás őszi kikericsek mellé.

Néma romok

(Forgatókönyv 300 méteres rövidfilmhez)

Csörögve szóródik a kavics, hull a kőtörmelék, kemény göröngyök szóródnak lefelé, csapkodva pattognak a mélységbe... Apró legényke alakja kapaszkodik felfelé, az ő kis cipői mozdítják ki a szürke köveket évszázados nyugalmukból. Lihegve kapaszkodik, néha hasra vágódik a nagy igyekezettől. Újra talpra ugrik, megmarkolja a kínálkozó fűcsomókat, és nagy lendülettel felsegíti magát a vízszintes sziklaplatóra. Onnan előrefut, és a felfedezők boldog izgalmával, őszinte elragadtatással tapsol lefelé az utána jövőnek.

– Apu... egy nagy házba értünk!!! Mondd... mondd, kik laknak itt? – A csengő gyermekhangot borzongató hangsúllyal ismétli a visszhang: ...laknak itt...

Lassan, megfontoltan, ugyanazon az úton kapaszkodik felfelé az apa, hátizsákot viselő, nagyon komoly külsejű városi ember. Megáll, alig észrevehetően kifújja magát, lassan körülnéz, és megfontoltan válaszol a gyereknek:

– Kicsikém, senki sem lakik... itt már senki sem lakik... – Visszhang: ...sem lakik...

A fiúcska bukdácsolva, köveket kerülgetve, bozótot hajlítva egyre félénkebben ténfereg:

– Apu... milyen nagy falak... és nincsen teteje...

– Vigyázz, mert beleesel valami gödörbe!

A gyerek odafut apjához, és kéz a kézben ballagnak a meredező várromok kőhalmai között.

– Mondd, apu... mind elmentek innen a bácsik és nénik?

– Mind elmentek... réges-régen elmentek már...

Visszhang: ...elmentek már...

– És kiskutyák sincsenek már?

– Azok se...

– Cicák sincsenek itt? Se galambok?

– Pistike, látod, itt semmiféle állat nincsen…!

– Igen... de kanári sincsen?

– Ilyen helyen nincs élőlény... ezek már csak lakatlan, néma romok...

Visszhang: ...néma romok...

Mintha csak súlyosító igent integetnének, a sétálók előtt kitárul a várrom belseje. Szürke mellvéd kődarabjai összetörve, szégyenlősen húzzák magukra az elvadult gyom zöld takaróját, hajdani lőrések tátonganak a friss tavaszi tájra, mintha vakult szemgödrök keresnék az örök napfényt. A férfibakancs és a gyermektopánka továbbhalad a hajdani Várudvarban.

– Nézd, apu, kályhacsövek!

– Nem, fiacskám... azok ágyúcsövek... valaha tüzet szórtak a létrás ostromlókra... emitt meg egy rozsdás sisakmaradvány...

Lábuk érinti a fűvel benőtt, összehorpadt fegyvertörmeléket, és a férfi hegyes botja odébb piszkál egy kurtára szakadt, vörösre maródott láncdarabot, egykori összekötőjét a láncos vasgolyóbisnak.

– Persze... ahol az enyészet munkálkodik, onnan elmenekül az Élet...

Felkapaszkodnak egy hatalmas fal peremére, dús moha zöldellik alattuk, és a sűrű repkény féltékenyen takargatja a sebhelyes omladékot. Aztán leereszkednek a csonka boltívek alá, ahol néma árnyékok őrzik a homály kőillatú birodalmát. A fiúcska vajaskiflit majszolva be-bekukkant a kínálkozó üregekbe, félretolja a könnyebb kődarabokat, de érintése nyomán csak a szürke por kavarog felháborodottan.

– Apu, mondd, kié ez a nagy kert?

– Senkié…! Ez nem kert. Ez csak a kövek temetője...

Valóban, mintha elhanyagolt sírkertben bolyonganának a jeltelen fejfát keresők. Mögöttük settenkednek a sötét bodzabokrok, vén fák ásítanak fekete odvaikkal, és a kúszónövények zöld kígyóként tekeregnek a romfalakon. A nagy és a kicsi ember árnyéka rávetődik a bás-tyafal maradványaira, felérnek egészen az üres lőrésekig. Későre jár a délután.

– Gyerünk most már, kisfiam, estére le kell érnünk a faluba.

– Igen, apu... de mondjad csak... biztos, hogy itt aranyhalak sincsenek?

– Biztos, kisfiam... de most gyere, mert még ránk esteledik. Különben mondtam neked, régóta nincs már élet a romokban.

Lefelé haladnak, kéz a kézben... óvatosan használva a hegyes turistabotot. Egyre kisebbek lesznek, hosszú árnyékuk úgy követi őket, mintha az omladékból utánukmenesztett kémek lennének. Aztán elkanyarodnak, és lépteik neszét elnyeli a távolság. A kisfiú távolról búcsút kiált még: – Uhuuuuu!!! – A visszhang gúnyos nevetésként, elnyújtottan hahotázik, mintha rajtuk gúnyolódna: ...huuuuuuu... haha-huhuhuuuu. Aztán a csend úgy terjeng a lakatlan várromban, mintha dermedt üvegmassza a falak tetejéig emelkedne.

Alig halt el az emberléptek zaja, láthatatlan jeladásra megszólalnak a néma romok. A fel-vevőgép svenkje a várudvar egyhangú bozótján siklik, ahol ugyan levél sem rezdül, és tovább dermed a mozdulatlanság, de mögüle: csattogva kél a fülemüle édes éneke. Aztán a mohos faderékokra vált át a körkép, onnan végigszalad a repkényen, a bokrokon, a futónövény szövevényen. És a csalogány mellett felhangzik az erdei pinty ezüst csengése, amonnan a ten-gelic úgy csicsereg, mintha üvegrudacskákat pengetnének apró cimbalomverővel. Kakukk kiáltozik a zöld hegyoldal rejtekén, és andalító kedvességgel burukkol valahol egy szerelmes vadgerle. Tavasz van, és láthatatlan zenekar színes szólamait visszhangozzák a sebesült kövek.

De ahol hang van, ott mozgásnak is lennie kell! Hahó! Hogyne, hiszen valóságos nyüzsgés támad az elejtett vajaskifli-morzsák körül! Óriási hangyák gyülekeznek a ritka falatokra. Előbb csak az előőrsök mászkálják idegesen a fellelt éléstárat, aztán elrohannak a többiekért. Hamarosan laza csapatokban érkezik a derékhad népe, ellepik a fehér morzsákat... aztán visszafelé futkosnak saját testük nagyságú darabokkal. Elhordják az élelmet a várfalakra dűlő, korhadt fatörzsek alá. Amíg ők odalenn cipekednek, megelevenedik a halott tuskók élővilága is. Óriási szarvasbogár mászik, súlyos agancsát le-leejti a nedvedző fakéregre. Körülötte fényes szárnyú lepkék táncolnak a napsugár meleg színű küllőin, mintha apró kötéltáncos-balerinák szórakoztatnák a gyomrengeteg lakóit. A nedvdús leveleken zöld lombszöcske rejtőzik, alatta arasznyi kövér hernyó falja csipkésre a levelek szélét. Aztán vékony hangú zúgás hallatszik, mintha rejtett sziréna figyelmeztetne közeledő veszélyre. Igen, a lódarazsak odúján repül ki- és befelé a rezgőszárnyú sokadalom, kész veszedelem volna közéjük lépni. A várépület korhadt gerendabordáiban, mintha pokolgép kattogna kérlelhetetlen egyhangúsággal. Ha végigtapogatunk egy tenyéralakban szétágazó járatrendszer útjain, megláthatjuk a percegő szú furcsa lárváját, bizonyítva, hogy még az évszázados fa dohos mélyén is lüktet az Élet. A kövek alatt hatalmas százlábúak mászkálnak, közelről olyanok, mintha ősvilági lények ólálkodnának a sziklatömbök kietlen birodalmában.

Mindenütt mozgás...! Még a szürke hályogos zugokban is mozdul valami, nagy potrohú pók rohan a hálócsapda szélére, elsuhanó árnyékát csak a vergődő áldozat fejhangú vész-zümmögése kíséri. Tücsökzene zendül a zöld fűben, kerek luk előtt hegedül a nagy homlokú legényke... aztán elsurran, mintha önmaga elől menekülne. Pedig csak egy barna hátú éticsiga mászik a nedves televényen... hosszú, fényes nyomot húz maga után, mintha csak ettől függne visszatalálásának biztos útja... aztán megállapodik, és körülményes lassúsággal legelni kezd. A zöld mohás falak tövénél tenyérnyi patak csörgedezik, úgy szökdel kőről kőre, mintha őzgida követné tovafutó anyját. A csillogó sziklalapok közt a foltos szalamandra mászik, néha megáll, figyel, aztán eltűnik a párás zöld homályban.

Csak a rozsdás mozsárcsövek ásítoznak mozdulatlanul. Vagy mintha azok is elevenednének…? Az egyik mintha integetne éppen. Dehogy integet az, csak egy erdei pocok mászik ki rozsdamarta torkából. Végigsétál az egykor félelmetes csövön, aztán visszabújik. Ha követjük útját, odavezet kis családjához. Féltucat rózsaszínű meztelen apróság nyüzsög a maréknyi fészekben, a hajdani tűzokádó bronzszörnyeteg gyomrában mohón keresik az életet közvetítő parányi anyaemlőket. De most hirtelen meglapulnak, vastag barna kötél tekereg elő a behorpadt sisak alól, és sisegve kúszik elő egy megtermett erdei sikló. Mintha csak miniatűr ringlispíl forogna a hegyetörött dárdák között... aztán bekémlel az egyik mozsárágyú horpadt csövébe... eltűnik előbb a feje, majd a fényben csillámló pikkelyes törzse, és végül csak egy babszemnyi kavics gurulása jelzi, hol bújt el a másfél méteres sikló.

Mintha csak a nagy hüllő parányi mása volna: gyufaszálnyi földigiliszta tekereg a fekete vakondtúrás oldalán. Igyekszik vissza a biztonságos mélybe. Egyszerre ketten is kapnak utána. Ügyetlen mászással előtotyog egy papucsnyi barna varangy, de mielőtt elkaphatná a gilisztát, gyors tekergéssel előbukkan a rozsdahalmaz alól egy kékes fényű lábatlan gyík. Apró fogaival derékon kapja a gilisztát, aztán zörögve kúszik a tavalyi lomb maradék szőnyegén.

A vadvirágok kinyitott kelyhein zöld és kék legyek döngicsélnek. Mikor pedig fényes szárnyuk a naptól átforrósodik, lustán pihenni ülnek a romfalak köveire. Ezt várja csak a néma kis árnyék...! Nesztelenül kúszik a meredek falon az arasznyi fali gyík. Tapadó kis tenyerével egyre közelebb settenkedik, mire a légy hirtelen perdüléssel eltűnik. Pedig a kis falmászó bajnok nem is feléje tartott, a parányi, lassan szánkázó fehér csigácskát veszi célba. Csak úgy ropogtatja a borsónyi házat, rózsaszínű nyelvével valósággal csettint utána. Aztán ijedten tovasurran, mert nagy árnyék borul az alacsony falra.

Ott kocog az árnyék okozója: négy csíkos malacával egy jókora vaddisznókoca. Aggódva röfög a kicsinyeknek, de azok gondtalanul szaladoznak, keresgélnek, turkálnak a romkövek között. Az egyik visítva félreugrik. Felemelkedett fejjel, gonoszul sziszeg feléje egy halálos mérgű keresztesvipera. Az öreg vaddisznó is résen van ám...! Odafordul... ügyesen kitér a mérges kígyó vágása elől... fordul és cselez, aztán elkapja a kígyót, megropogtatja a kinyúlt ellenfelét, jóízűen lakmározza. Csörtetésük elhalkul, valósággal elnyomja a megélénkült csivitelés. Mezeiveréb-párocska csap ekkora lármát. Ott fészkelnek a kőrepedésben, a homályos üreg mélyén féltucat sárgacsőrű porontyuk tátog a folytonos éhségtől.

Mindenütt él, virul az új nemzedék...! A vén tölgyfa törzsén hirtelen megelevenedik egy kéregdarab, kúszik felfelé, mintha jókora fatetű volna, aztán oldalt fordul és elrepül. Parányi molylepkét cipel vékony csőrében a fakúsz, aztán máris a vízszintes ág tövére siet. Sziszegve, nyiszorogva tátognak feléje az ágbütyök mögé rejtett fiókái.

Emitt meg óvatos kis fejecske kémlel egy kerek faodúban. A törpeharkály fiókája várja ott az édesanyját. Már jön is az öreg, körülkússza az odút, aztán belebújik. Kisvártatva ismét kiröppen, és újra egyedül marad a kismadár. Eleinte habozik... aztán kidugja fejét az odúnyíláson. Parányi két fekete szeme aggodalmasan csillog, szinte látszik, nagy pillanat előtt áll a madárka. Igen... egyszer csak felkapaszkodik, felugrik az odú szélére, aztán nagyot rikkant és – kurta életében először – beleveti magát a levegőbe. Senki sem látta, csak az erdei pinty veri tüzes indulóját, mely arról szól – annak, aki megérti –, hogy egy kismadár az imént örökre elhagyta családi fészkét.

A romok közt felnőtt fa ágán, kosárka alakú fészekben a sárgarigó fiai forgatják csupasz kis fejüket, a tüskés bokor tetején pedig piros fejű tengelic eteti fiait. Az alacsony bokorban énekesrigó hívogatja kicsinyeit. A sűrűn tekergő repkény mögött – valóban láthatatlanul – a kövirigó őrzi kerek kis fészek-csészéjét. A mohás fakérgeket cinkék vizsgálják végig, amott pedig fehér derekú molnárfecskék cikáznak az omlatag várfalak fölött. Igen, az ő fészkük fenn van az egykori mellvéd alatt, félgömb alakú sárépítmény szélén sorban ülnek a tollasodó, hegyes szárnyú kicsikék. Most, mintha óriási trópusi lepke libbenne a vastag faderékra, smaragd és türkiz színű legyezőként szalakóta kapaszkodik a repedt fakérgen.

Aztán hirtelen csend lesz, néma riadalom... kerek szárnyú karvaly suhan el a tört bástyák alatt. Úgy látszik, csak felderítő úton jár, mert eltűnte után ismét felpezsdül a madártábor. Nyerítő hangjával valósággal ingerli a visszhangot a vörös vércse. A meredek sziklafalon lakik, pelyhes kicsinyei csak úgy falják a frissen fogott pockokat. Vadgerlék búgnak, sárgarigó flótázik... olyan a táj, mintha felhúzott zenélőóra egyszerre tucatnyi édes melódiát muzsikálna.

Csak abban a nagy, kerek madárfészekben recsegteti valami disszonánsan a száraz gallyakat. Mintha az egerészölyv sötét fészkén mozdulna valami fürge árnyék. Ó, nem madár szorgoskodik ott, hanem bozontos farkú mókus játszik a kölykeivel. Egyszerűen elfoglalta a gazdátlan madárfészket, szépen kitágította, beépítette, és most büszkén ugrál a tetején, ijedős kicsinyeit csalogatva. Aztán krémszínű gombát talál, azt majszolja mancsai közt forgatva, s füle olyan fényes, mintha ezüst pertlivel volna szegve. Persze, hiszen ferdék már a nap sugarai: közeleg az alkony. És hűvös is van, mert feltámad a szél, és szürke fellegeket hajt, melyek úgy vonulnak a romfalak fölött, mintha régi zászlómaradványok integetnének a megvert ellenség után.

Lassan elborul az ég. Fekete bástyaromok körül sötét lángú máglyákat gyújt az este. Fú a szél, süvítenek az éles gerincű sziklakövek. Az éjszaka párás subája alatt is folyik a mozgalmas élet! Fehér pelyhes fülesbagoly-fiókák sipítoznak az egykori tarkavarjú-fészekben. Anyjuk parázsló szemmel ül az alacsony fatuskón, és figyeli a némán mozgó rögöket. Vakondtúrás apró dombja meredezik alatta... finoman mozdul a kis földhányás... a bagoly szárnya hangtalanul meglebben, és karmai között vonaglik a vigyázatlan vakondok.

Aztán a felhőrongyok lassan szétszélednek, és az éjszaka ezüst érdemrendként a szél-járta várfokra tűzi a teleholdat. Tejfehérbe borul a táj. A sötét romok köd szőtte fátylán megjelennek az éjjeli ragadozók. Róka sompolyog elő, és nekiront az egerésző sündisznónak. Hevesen tusakodnak, végül a lompos kedvetlenül eloldalog nesztelen ösvényein. A vastag fatörzs fekvő ágain vadmacska zöld szeme villog. Ilyenkor tanítgatja nyávogó kölykeit az éjjeli vadászat rejtelmeire. A földalatti sziklaodúból görény mászik elő... mohón szimatol a vándor-patkányok lyukai felé. Csak akkor vágódik sietve a sziklapárkány mögé, mikor a várudvar fölött halálos némasággal átsuhan az óriásbagoly, a rémes hangú uhu. A néma léptű nyest is előbújik a sziklarepedésből. Cikkcakkos surranással futkos a törmelék közt, mintha saját árnyékát halálra kergetné... aztán kúszik fel az éjjeli fal foghíjas lépcsőin, míg elnyeli a repkény sötét szövevénye. A hegyes arcú borz is ilyenkor lép holdsugaras csapásokra... óvatosan halad, közben túr a törmelék közt, és végigropogtatja a hangtalanul csúszkáló kövér csigákat. Tücsök szól a csendben, az égre nyomott fák lombjai közt pelék kutatják élelmüket. Eláll a szó, és a hosszú éjszaka lassan sápadozni kezd. A hold észrevétlenül kialszik, mint a halottsirató mécses. Itt-ott még hangtalan léptekkel rezzen egy-egy éjjeli árnyék, de a lőrések nyílásain már rózsaszínű égbolt dereng, mintha a láthatáron régi harcok vérzivatara kísértene. Pedig csak a hajnal közeledik, és óriási, piros héjú kagylót bontogat az égen. Rőt fényben úsznak a várfalak. És ekkor… nagy események játszódnak a tépett kövek között.

Az egyik jelenség, hogy az erdőszélen vérvörös sisakban felbukkan a napkorong. A másik pedig az újra kezdődő napi színjáték: a bokrok alatt megszólal az ezüsthangú fülemüle. Csattogva hirdeti, hogy új nap virradatával ismét csak az élet diadalmaskodott a néma romokon.

Hej, Csakli!

(Forgatókönyv)

A csóka galambnagyságú, sötét tollú, varjúféle madár. Évezredek óta barátságban él az emberrel, a szántóvetőt nyomon követve szedegeti az eke kihányta káros férgeket. Felkeresi a nagyvárosokat is, nap mint nap látható a belvárosi zöld gyepen, amint szorgalmasan bogarászik. Hosszú idők óta igen kedvelt kalitka madár. Kedvességéért, okosságáért előszeretettel nevelik fiatal példányait, melyek aztán valósággal háziállatokká válnak.

Ilyenről beszél filmünk is, melynek célja: megismertetni a nézőkkel, de főleg a gyerekekkel egy szelídített csóka természetes madárintelligenciáját. A közönség meggyőződhet, micsoda veleszületett alkalmazkodóképességgel rendelkezik egy vadmadár, milyen sokoldalúan használja „eszközeit”, csőrét, lábát, szárnyát. Mindezt a szorosan vett tudományosság igénye nélkül, mert filmünk kifejezetten szórakoztatni óhajt. A téma nem bír el jelentősebb filmhosszat, ezért dramaturgiailag erősen össze kell fogni az anyagot. Így helyesnek látszik csókánk egyetlen napját bemutatni, természetesen a történések filmszerű sűrítésével. A kedves, bájos és nem utolsó sorban észrevétlenül is ismeretgyarapító film hosszát – főcímmel együtt – 200 m-ben gondolnám leghatásosabbnak.

Kora reggel köszönt a kis hálószobára. Az ágyból meghitt szuszogás hallatszik, ott alszik a szobácska „ura”, a hétéves, szőke kisfiú. A nyitott ablak muskátlisorán friss kakasszót hoz a szellő, és ugyanakkor a kakukkos óra kiáltozva hirdeti a reggelt. Elhal az óra kakukkolása, de senki sem mozdul intő szavára. A sarokban földre terített pokrócon a kis lakkfekete tacskó szinte tüntetően a másik oldalára fordul. Csak a háromlábú asztalka felől hallatszik türelmetlen kopogtatás. Mintha valaki méltatlankodva hívná fel a figyelmet saját sorsára.

Így is van! Élénk színű játékvárból, annak felhúzott csapóajtaja mögül jönnek a figyelmeztető zörejek. Minthogy egyre türelmetlenebb a sürgetés, Pletyka tacskó lustán feltápászkodik, és unottan – látszik, minden reggel így szokta – fogával megragadja és óvatosan lehúzza a vár csapóajtaját. Előtűnik az ásító fekete luk, melyen át éberen, szemtelenül előbújik Csakli, a cigányfekete csóka.

Először is felborzolja tollát, és gondos reggeli toalettet csinál. Aztán felrepül a szekrény tetejére, és elkezdi piszkálni a plafonról lelógó, enyves légyfogó papiros szalagját. Addig mesterkedik, míg a szalag leszakad és lehull a földre. Illetve az a baj, nem is a földre, hanem pont rátekeredik az alvó Pletyka tacskó hátára. No, ez igen rosszul esik neki. Nyalogatja, letépni próbálja... végül teljesen és reménytelenül összemaszatolja magát. Felkel és sértődötten elhagyja a szobát... az ablakon át.

A csóka éles szeme most némi rendellenességet lát a kis szobában. A fiúcska könyvespolcán ott díszeleg a kisdiák iskolai, kezdetleges rovargyűjteménye. Gombostűre szúrva sorakozik a szarvasbogár, hőscincér, smaragdként fénylő virágbogár. Igen ám, de a kis tulajdonos alighanem álmossá vált tegnap este, és bizony félrecsúszva maradt a doboz üvegteteje.

Ez kell csak a Csaklinak. Odarepül, nézegeti... aztán még jobban félrelöki a könnyű doboztetőt, és most már akadálytalanul hozzálát az átrendezéshez. Ebben nincs sok köszönet! Vastag csőrével aprítja, kaszabolja a kiszáradt rovarokat, és pillanatok alatt romhalmazzá varázsolja a féltett kis gyűjteményt. Elégedetten megszólal: „csó-csau...” Ez bizonnyal annyit jelenthet csóka nyelven, hogy: „Jó mulatság, férfimunka volt!”

A könyvespolcot nem hagyja el végleg, a kis kézitükörben jól szemügyre veszi magát, illegeti szárnyait, majd óvatosan odanyúl csőrével, és megfogni igyekszik saját magát. Ez sem tart sokáig, mert hamar felfedezi Jakabot. Ki ez a Jakab? Ő is a gyermek kincsei közé tartozik. Befőttes üvegben trónol, színes kis falétrán, és üres óráiban időjósol. Lévén ő: levelibéka.

Csakli élénken kacérkodik a hosszútestű üveggel, aztán egyenletes csőrütésekkel átlyukasztja a zárólapot. A biztonság okáért még szét is tépkedi a hártya darabjait. Jakab béka azonnal észleli a kedvező változást, serényen felfelé mászik létráján, majd nagy ugrással végképp eltűnik a szabaddá vált úton. A kisfiú mit sem sejtve alszik tovább. Szegényke, ha tudná! – Ha tudná, hogy Csakli felcsapott a rend őrének! Íme, most is rosszallóan csóválja a fejét. Mert a kis tanulóasztalkán ott feketéllik valami kis kerekség. Csakli a csőrébe veszi, forgatja... majd érdektelenül eldobja a fekete tintásdugót.

Annál jobban érdekli őt a tintásüveg. Piszkálja, kopogtatja... érdekesen üres a nyaka, ez különösen tetszik neki! Fortélyosan beledugja a csőrét, nagyot ránt rajta, majd hirtelen hátra- ugrik. A tinta kövér, fekete patakban terjed szét az asztalon. Szerencse, hogy nem folyt rá a gyerek leckefüzetére, a nagy kínnal, keservvel összerótt betűgyakorlatra. Ám Csaklinak egészen újszerű a fekete tócsa, ezért közelebbről megvizsgálja. De nincs benne semmi különös, csőrével meg nem foghatja, ezért elégedetlenül továbblépdel. Nem kelt benne semmi érzelmi hullámzást az a tény, hogy lábnyomán csillag alakú, éktelen maszatok támadnak az irka

lapján s az abroszon. Nyugodt lelkiismerettel rászáll a kisfiú ágyára. Először csak nézi alvó pajtását, aztán elunja magát, játszani szeretne. Végigfut a fehér paplanon, fellép a párnára, és elkezdi cibálni a gyerek szőke haját, szerteszórva a frissen szerzett, tintás névjegyeit.

Az pedig ébredezni kezd. Tudja, hogy elérkezett az iskolába készülődés ideje, álmosan tápászkodik. Az élő lelkiismeret erre fekete szárnyán átrepül az ablakon, és máris odakünn van a széles udvaron, gazdag lehetőségek kiaknázatlan birodalmában.

Áttűnés. Csínytevő csókánk az udvar kerítésére száll. Ravasz szemével körülnéz – és mit lát? A szomszéd sarkon nagy táblán kiírva: „Italbolt”. Ő ugyan nem tud olvasni, de azt látja, hogy a bolt melletti padon félrecsapott sapkával mozdulatlan alak ül. Mellette a támlára akasztott zakókabátját lóbálja a szél. Ez elég feltűnő Csaklinak, óvatosan odarepül hát. Érdemes volt! A huligán külsejű fiatalember bizony elázott az éjjel, és most fényes nappal piheni a tivornyázás fáradalmait. Csakli szemlét tart fölötte. Szépen szétszedi a ci-garettás pakliját, egyenként felhasogatja a cigarettákat. Miután semmi értékeset nem lel bennük, nekifog a gyufásdoboz kirámolásának. Mikor ezzel is végzett, a túloldali kapunál megjelenik egy postás egyenruhás ember. Csakli fél szemével figyeli az újabb jövevényt, aki gyakorlott mozdulattal beleteszi a napi postát a zöld levélszekrénykébe, aztán továbbmegy hivatalos útjára.

Csakli ezalatt az utolsó simításokat végzi a padon. Éles szemével meglátja a kabát belső zsebéből kikandikáló pénztárcát, ezért szépen belenyúl, és kihúzza a kiálló papiros ingerkedő legszélét. Nagyon örvendezik neki, mert szép rozsdás színű százas bankót tart a csőrében. De nem sokáig, mert hiszen van ott még elég ebből a szép, cifra papirosból. Most már nekiáll, és módszeresen kihuzigálja a százasokat. Kicsit forgatja csőrében, aztán elengedi. A szél elkapkodja, viszi és a messzeségbe kergeti az utolsót is. Most jókedvűen megtörli a csőrét, és odaszáll a levélszekrényhez. Ugyan mit dughatott oda az iménti ember? Egyáltalán minek ez a nagy titkolódzás? Csakli nem szereti a rejtélyes dolgokat, így hát ennek is személyesen a végére jár. Csőrével kihúzza a levelet. Fontos küldemény lehet, mert légipostán adták fel, és sok szép tarka bélyeg is virít rajta. Előbb lehámozza a bélyegeket, aztán egyenletes csíkokra tépi a levelet, majd egészen belejön, és valósággal konfettit gyárt belőle. Csak az a baj, hogy nem ehető ez a csinos levél!

Erről eszébe jut, hogy tegnap óta nem evett. Ezen segíteni kell! Határozott irányú repüléssel húz a közeli galambdúc felé. Persze van annyi esze, hogy nem repül rá a népes galambtanyára. Dehogy! Előbb szép szerényen meghúzódik a háztető sarkán, és figyeli a sürgő-forgó szárnyasokat. Különösen szemmel tartja az egyik szélső, csendes ajtócskát. Amikor onnan – rövid szomjúságoltásra – kirepül a tojógalamb: a fürge csóka belódul a nyíláson. Csak sejteni lehet, mit művel a sötét lik mélyén, mert mikorra ismét előkerül, pofáján kétoldalt sárga lé folyik, a csőrében pedig összetört galambtojást tart. És még annyira arcátlan, hogy minden óvatosságát félretéve az érkező házigazda szeme láttára falja fel az ízletes tojást. Aztán továbbmegy, mint ki dolgát jól végezte.

A kertajtó mögül kiabál valaki: „Zsuzsika! Zsuzsika! Kell-e friss gomba?” A címzett kedves arcú asszony ott ül a kis kerti asztal mellett és horgol szorgalmasan. Csak néha viszi hangosabbra kicsi zsebrádióját, mely dallamos operettrészleteket közvetít a szorgalmas hölgynek. A záróakkordok éppen elhalkulnak, és az ismerős kofa szólítására készségesen otthagyja munkaasztalát. Siet a kiskapuhoz, ahol elkezdődik a gombavásárlásnál szokásos háziasszonyi eszmecsere, majd a precíz alkudozás.

A kísértés elemi erővel torkon ragadja a kerekeskút tetején kíváncsiskodó csókát, és máris repül a gazdátlan asztalra. Először is megragadja a színes pamutot, mely oly kihívóan tekeredik a hosszú, fényes tűk között – jól megrázogatja, ügyesen feltépi a beépített fonalat. Elmerülten foglalatoskodik a véget nem érő szállal, mikor hirtelen hátraugrik. Elrepülésre is kész – de nem, mégis marad.

Mi történt? – Hirtelen teljes hangerővel megszólalt a kis rádió. Csakli gyanakodva hallgatja, valósággal lenyűgözi a váratlan felfedezés. Lassan, vigyázva feléje tipeg... megáll... aztán a vakmerő kalandorok elszántságával: odavág vastag csőrével. Telitalálatnak bizonyul, azonnal leesik a kis készülék hátfala, és előtűnik a szerkezet. De micsoda szerkezet! Csaklinak csak úgy ragyog a szeme. Tucatnyi fényes kis alkatrész, csavar, színes drótok, apró rudacskák! Haladéktalanul nekilát a szerelésnek. Lábával lefekteti a cigarettadoboznyi rádiót, és nagy szakértelemmel kopácsolni kezdi. A stúdió zenéje szomorú és torz csuklással nyekken egyet, és elhallgat végleg. Ez csak buzdítja a szárnyas Rontópált! Kicibálja a belét is, huzigálja a drótokat, egymásután emeli ki a parányi tranzisztorokat, csillogó csavarokat. Ó, de nagy pech, hogy nem lehet fenékig élvezni ezt a pompás mulatságot, mert közeledik a háziasszony, kötényében dudorodik a sok pompás gomba.

Csakli nem várja meg a számonkérést, hanem csőrébe kap agy aranyszínű gyűrűt és villámgyorsan elrepül vele. Nyitott, féltetejű fészerbe száll, ott gyanakodva körülnéz. Hogyne, mikor nem messze egy motorbiciklis férfi foglalatoskodik. Nagy erővel pumpálja a motorbicikli hátsó gumiját. De íme, észreveszi a csókát. Alighanem korábbi ügyek miatt begyében lehet a csínytevő madár, mert lelép a menetkész gépről, és összehúzott szemmel figyeli Csaklit, majd óvatosan utánalopakodik. A fészer fala mögé lapulva jól látja, amint a falban tátongó kályhacsőlukból idegesen előbújik a madár, és feltűnő gyorsasággal elrepül. Késő! A férfi odalép a kerek üreghez, belenyúl, és kihúzott marka tele van Csakli ellopkodott, keservesen összegyűjtött kincseivel.