Fiona Grace-nek

… egy emberi hang zengése.

Nincs ehhez hasonló hang az egész világon.

Scott O’Dell: A kék delfinek szigete

Ez nem egy tinédzser drámázása

Számomra ez a valóság.

Magam vagyok ezen a helyen,

ahol egyedül éltem túl

az elmúlt három évet,

egyedül, vagyis

egy nagy, büdös rottweiler társaságában, aki

állandóan fingik,

és lehúzza rólam a takarót.

(Nyilván azt hiszed, túlzok,

de nem. És nem is csak

„drámázok”,

ahogy a nagyi mondaná.)

Azt hittem,

tizenévesen

az lesz a legnagyobb gondom,

hogy mikor lesz már jogsim,

hogy táncolni járjak,

hogy játsszak az egyetemi focicsapatban,

és hogy csókolózzak.

Ehelyett viszont

az jár a fejemben,

hol találok kaját,

üzemanyagot

és vizet,

és hogy a Mountain Dew-val

a vécét húzzam-e le,

vagy igyam meg,

bár olyan a színe,

mint a radioaktív vizeleté,

és nyilván mérgező is,

ha túlzásba viszik.

Mi a jobb: radioaktívnak lenni,

vagy kiszáradni?

Ilyen kérdések kínoznak

mindennap.

Legalábbis egyelőre.

Legalábbis

amíg

rám nem találnak

a szüleim.

Mennyország

(fn) menny, az elképzelhető legnagyobb boldogság, eksztázis, paradicsom, álomvilág

Amikor még az életem
maga volt a mennyország,
és nekem gőzöm se volt erről

„Vedd le a cipőd, mielőtt bejössz!”,

rikoltja anyu, amikor belépek a konyhaajtón.

„Nemrég mostam fel.”

Narancssárga pépet törölget a baba arcáról.

„Drágám, tudom, hogy apádnál

más szabályok vannak, de megtennéd, hogy

kicsit jobban megerőlteted magad,

ha nálunk vagy?”

Néha

amikor hozzám beszél,

olyan a hangja, mint egy címke a pólóm nyakában,

amitől irtózatosan viszketek.

Lerúgom a szakadt, ezüst Converse-emet,

és azon agyalok, mennyit kell még gyűjtenem,

hogy rendelhessek egy újat leárazva

a tizenharmadik szülinapomra.

Anyu megölel.

„Bocs, édesem.

Csak már megint kapkodnom kell, hogy elkészüljek.

Úgy örülök, hogy itthon vagy.”

A kezembe nyom egy bögrét

tele reszelt répával és müzlivel.

„Biztos éhes vagy.”

Összegyűröm a zsebemben a piskótaszelet papírját.

Később majd el ne felejtsem kidobni.

A gimi előtt

eszembe se jutott volna hazudni.

De az utóbbi időben

egyszerűen csak

könnyebb így.

Anyu

„Így akarsz elmenni?”

Nem is palástolom, mennyire kiakadtam.

Anyu szégyenszemre a kasmírmintás

„meditációs gatyáját” viseli.

Mindig valami megalázó cuccban megy

a kedd esti dharma-előadásokra.

Ott pedig csak ülnek mozdulatlanul,

és lélegezni tanulnak.

Mintha azt külön

tanulni kéne.

Anyu mindig úgy éri el, hogy mosolyogjak,

hogy meghúzza a hajam.

„Ugyan már, drágám,

hiszen ez ülő meditáció.

Ha rajtam is farmer lenne,

leállna a vérkeringésem.

Jut eszembe,

apád látta rajtad ezt a nadrágot reggel?”

Most komolyan?

Ez a farmer nem is szűk.

Jó, a mobilom örökre

lenyomatot hagyott az egyik zsebemben,

na, és akkor mi van?

Néha egyszerűen

attól is dögfáradt leszek,

ha egy szobában kell lennem anyuval.

Egy autó hangja. Paul.

Anyu előveszi a pénztárcáját

az övtáskából.

„Kösz a bébiszitterkedést, drágám.

Nem jövünk későn,

hacsak

meg nem állítanak az ellenőző pontokon.

A kijárási tilalom előtt

mindenképp hazaérünk.”

Megpuszilja Trevort,

és magához hívja az ikreket.

„Srácok, lefekvés a szokott időben.

Ne rosszalkodjatok!”

Szeretlek, int az étkező felé,

dob nekem egy puszit,

és már el is tűnt.

Az öcséim

Trevor az etetőszékéből vigyorog rám.

Utánam nyúl.

Előrehajolok.

Úgy teszek, mintha el akarnám kapni az orrát,

mire teli torokból felnevet.

Hosszú hajamban sárgarépapüré-darabok.

Egy spirálos gumival

lófarokba kötöm,

és felsóhajtok.

Imádom a kisöcsémet,

de

fel akarok menni a szobámba.

Ott vár a Hétvégi Terv.

„Nem tudnál annyit fizetni, hogy megegyem” –

bukkan fel mögöttem Elliott.

Természetellenesen csendes,

sose hallom, amikor jön.

Meg akarom vesztegetni, hogy etesse meg Trevort.

(A hátizsákomban van még egy piskótaszelet.

A családom

gluténmentes társadalmában

a piskótaszelet aranyat érő valuta

a mostohatestvérek feketepiacán.)

De ő most épp Jamesnek segít.

Iskolai projekt.

Nem számít, mennyit kínálok.

Az ikerkapcsolatuk fölött

nincs hatalmam.

Olvasnak egymás fejében.

Ráadásul James siket,

ami még ennyi idő után is

kényelmetlenül érint.

Tudom, hogy nem illik ilyet mondani,

de így van.

Kimondom.

Nyilván nem segít,

hogy felerészben apával és Jenniferrel élek.

Régen imádtam, hogy olykor kicsekkolhatok

a gluténfóbiás diétákból

és a vacsora közbeni csendes beszélgetésekből.

Egész addig, amíg anyunak és Paulnak ott nem lett Trevor.

Most úgy érzem, mintha lemaradnék valamiről.

Vágyom arra a fura kapcsolatra,

amikor valaki olvas a fejedben.

A zsebemben megrezdül a telefon.

Rákattintok Ashanti nevére.

18:55.

A Hétvégi Terv
(avagy hogyan kevertem
magam ekkora bajba)

Hazudni fogunk

a szüleinknek,

és titkos

ottalvós bulit tartunk.

Emma és Ashanti

azt mondja majd,

hogy egymásnál alszanak,

én pedig

anyunak azt, hogy apunál leszek,

apunak pedig, hogy anyunál,

de közben

a nagyiék üres

nyaralójában alszunk majd.

A terv:

popcornt csinálunk,

hajnalig fent leszünk,

régi, bájos Katherine Hepburn-filmeket nézünk

elterülve a franciaágyon,

aztán addig alszunk, ameddig csak akarunk.

Senki se nyaggat majd, hogy

kelj már fel,

rakd be a mosást,

takarítsd ki a szobád,

cserélj (undi, büdös) pelenkát.

Az. Ötlet. Zseniális.

Az értekezés

Vacsora után Elliott ismét megjelenik mellettem.

„Tudsz segíteni az olvasónaplómban?

Gondban vagyok az értekezésemmel.”

Értekezés?

Negyedikes.

Mégis, mit tudhat ő az értekezésekről?

„Irodalomfaktra járok.”

(a családom nem normális)

Mély levegőt vesz,

és magyarázni kezd.

„A könyv címe A kék delfinek szigete,

és egy csajról szól, aki tizennyolc évig

egyedül él egy szigeten.

Kiugrik egy hajóból, hogy megmentse a bátyját,

de ő meghal,

aztán megszelídít egy kutyát,

meg később egy barátja is lesz,

de lényegében egyedül van,

így nő fel, és…”

„ELLIOTT!”

Élesebben vágok közbe, mint szándékomban állt.

Remeg a keze.

Egyik lábáról a másikra áll.

Megigazítom a sapkáját,

mire ellazul.

„Arról kell értekezést írnom, hogy melyik a nagyobb kihívás:

1. hogy megvédje magát a vadkutyáktól,

2. hogy élelmet és menedéket találjon,

vagy hogy

3. legyen egy barátja, akiben megbízik.”

Máris elfelejtettem a sztori részleteit.

Megkérdezem, mi az ő véleménye.

„A bátyja meghal, és a lány egyedül marad.”

Elliott szemébe könnyek szöknek.

„A vadkutyák megölték.”

Az étkező felé pillant,

ahonnan behallatszik, ahogy James a projekten dolgozik.

Jesszusom.

Ilyesmit akkor se kéne kisgyerekekkel olvastatni,

ha irodalomfaktra járnak.

„Figyelj, Ell”,

kezdem,

„a vadkutyák nyilván ijesztőek,

és szörnyű, ami a bátyjával történt,

de ha nincs hol laknia

és nincs ennivalója,

akkor nem éli túl, ugye?

Szóval szerintem a kettes a helyes válasz.”

Elliot felsóhajt.

„Ugye? Szerintem is,

de nem voltam benne biztos.

Köszi, Maddie!”

Mosolygok.

Mindjárt itt a hétvége.

A saját szigetünkön, a Testvérek és szülők nélküli szigeten.

Teljesen egyedül.

Korlátlan szórakozás és szabadság.

Alig várom.

Paul

Beterelem a fiúkat az emeletes ágyba.

Trevor megissza a tápszerét és elalszik

a kiságyában,

ami az én szobámban van,

az ágyammal átellenben.

Béna, hogy meg kell osztanom a szobámat,

de most legalább csendben van.

Bejelentkezem a gépembe.

Cicás videók.

A kiscicák

egy türelmes golden retriever körül táncolnak.

Imádnivaló. Irtó cuki.

Hallom, ahogy nyílik a garázsajtó.

Gyorsan megnyitom az online törikönyvet.

Aztán a mappámat.

Hanyatt fekszem,

és úgy teszek, mintha tanulnék.

Pár perc múlva Paul bekukkant az ajtón.

„Szia, kölyök, hogy vagy?”

Trevor ágyához lép,

és betakarja a babatakaróval.

Morgok valamit.

Összeráncolom a homlokom, a Cornell-jegyzetre meredek,

miközben elefántot rajzolok a margóra.

(A barátaim szerint nagyon jól tudok elefántot rajzolni.)

Paul újra megpróbálja.

„Jó látni téged. Hiányzol azokon a heteken,

amikor apádnál vagy.”

Nem is tudom, miért vagyok ilyen dög vele.

De a kedves hangja a legrosszabbat hozza elő belőlem.

„Mindenesetre nagyon köszi, hogy vigyázol a kicsikre,

hogy elmehessünk randizni. Tényleg köszönjük.”

Csend.

Kínos pillanatok.

Rajzolok tovább.

„Oké. Jó éjt.”

Kilép a szobából.

Becsukja az ajtót.

fújd ki a levegőt

csapd le a laptop tetejét

fordulj a hátadra

kövesd a lapátok mintázatát, amint lassú körtáncot járnak

jöjjön már a hétvége

Péntek

Csodásan érzem magam.

Új, csíkos felső és szűk farmer.

Farmerdzseki. Virágos hátizsák.

Még egy puszit is engedek anyunak,

mielőtt suliba indulnék.

Nyelvtan

(robotpilóta)

Algebra-előkészítő

(robotpilóta)

Tanulószoba

(bevásárlólista)

Társadalomismeret

(kijárásitilalom-gyakorlat)

Rajz

(kitartás, már nincs sok hátra)

Spanyol

(robotpilóta)

Földrajz

(robotpilóta)

És kicsengettek!

Biciklivel a boltba.

(rágcsa, üdítő, mirelit pizza)

Szatyrok a kormányon.

Negyedóra várakozás a kereszteződésben, amíg

a katonai teherautók áthaladnak a városon.

Mostanában mindennap jönnek.

Anyu mindig hallgatja a híreket,

hogy legyen infónk

az ellenőrző pontokról, a késésekről és

a „védelmi intézkedésekről”,

jelentsen ez bármit is.

Én speciel nem értem, miért csinálnak ebből ekkora ügyet.

Csak egy rakat teherautóról van szó,

nem a harmadik világháborúról.

Elbicajozok a nagyiék üres nyaralójához.

(Bejutni gyerekjáték:

apunak van egy pótkulcsa

a mosókonyhában.

Egy kampón lóg.)

Berakom az üccsit a hűtőbe,

benyomom a tévét,

és felteszem a lábam.

EZ AZ!

Cselszövés

Kezdődő káosz

Leülök a kanapéra, nyomkodom a távkapcsolót,

míg találok egy régi, fekete-fehér filmet.

Ginger Rogers és Fred Astaire szteppel

egy üres táncteremben.

A képernyőn kívül egy láthatatlan zenekar játszik.

Ginger felemeli a kezét,

szoknyája úgy kavarog körülötte,

mint egy trópusi virág szirmai.

A haja tökéletes:

puha, elegáns hullámokban

omlik a vállára.

Beletúrok kócos, göndör hajamba,

és egy piskótaszeletért nyúlok.

Zaj

az éjszaka közepén

odakint

teherautók dübörögnek

kiabálás hallatszik

fogom a távirányítót

kikapcsolom a tévét

örülök hogy a ház csendes és sötét

valami az ajtónak ütközik

felugrok

léptek a folyosón

egy ismeretlen hang

szólal meg az ajtó előtt

„És ez?”

„Ritkán jönnek ki”, mondja egy szomszéd

„csak nyáron és ünnepekkor.”

a hangok eltávolodnak

ajtó csukódik nyílik

és újra becsukódik

elsettenkedem az ajtóig

megbújok mellette

kint kutyák ugatnak

valakik beszélgetnek

csak nem buli van?

megöl a kíváncsiság

de nem láthatnak meg

úgyhogy kerülöm az ablakokat

hang

fény

ha megtalálnak itt egyedül

örökre szobafogságot kapok

a hangok végül elhalnak

én meg visszamászok a kanapéra

a nyakamig húzom a nagyi takaróját

és csak ülök a sötétben

tágra nyílt szemmel

Elhagyva

(melléknév) cserben hagyva, otthagyva, sorsára hagyva

Szombat

A nap magasan, éles fénnyel

ragyog az égen.

A kanapé párnája az arcomba nyomódott,

a szám száraz.

Kitörlöm a csipát a szememből.

A maradék popcornért nyúlok.

Bekapcsolom a telefont,

hogy feltöltsem a lemerült akksit.

A képernyőn üzenetek és nem fogadott hívások.

A francba.

Hivatalos figyelmeztetés

SMS-EK

M

I

A

F

E

N

E

T

Ö

R

T

É

N

I

K

?

Pánik

Gyorstárcsázás. Anyu. Most.

Hangposta. (a francba!)

„Anyu, hol vagy?

Mi történt?

Tegnap este nem apunál voltam.

A nagyiék házában vagyok, egyedül.

Hívj vissza, anyu, kérlek!

Nagyon aggódom!”

GYORSTÁRCSÁZÁSAPUMOST.

Hangposta.

„Apu, itt Maddie, légyszi, hívj vissza most rögtön!

Nem tudom, mi történik, félek!

Kérlek, apu, hívj vissza!”

Emma:

Hangposta.

Ashanti:

Hangposta.

SMS

SMS

SMS

SMS

SMS

SMS

…mindenkinek.

Semmi.

Tévé

A távirányítóért nyúlok.

Komor arcú híradós beszél.

„…közvetlen veszély miatt sürgős evakuálás…

…rendkívüli állapot…

…elsődleges feladat, hogy garantáljuk hazánk biztonságát…

…az infrastruktúra védelmét…

…az Egyesült Államok nyugati része…

…információs biztonság…

…válság- és vészhelyzeti tervek…”

A képernyőn mezőgazdasági területek.

Egy csomó katona sátrakat állít fel sorban.

Autópályák, kilométeres dugók.

Vált a kép.

Több száz álmos arcú ember

sorban állva várja, hogy beszállhasson

a katonai buszokba,

kisteherautókba, vonatokba, teherautókba.

A családomat és a barátaimat keresem,

de egyetlen arc sem ismerős.

Azt sem tudom,

Coloradóban készültek-e a felvételek.

A komor arcú híradós folytatja.

„…nemzeti szintű riasztás a fenyegető veszély miatt…

…máshol előzetes evakuálási figyelmeztetés…

…több körzetben ideiglenes menedékközpontok…

…az amerikai állampolgárok biztonsága…

…maradjanak velünk…

…percről percre tudósítunk a Szabadság Kitelepítési Műveletről…”

A komor arcú híradós eltűnik,

a képernyőn most

egy rajzfilmkutya ugat egy bálnát.

Térdre zuhanok.

Az ablakhoz kúszok,

és kinézek a párkány fölött.

A parkolóban senki.

A medencében senki.

Az utcán nincsenek autók.

Sehol se látok egy lelket sem.

Közvetlen veszély?

Milyen veszély?

Megtámadtak minket?

Én is veszélyben vagyok?

Kint minden normálisnak tűnik,

attól eltekintve, hogy

sehol senki.

Milyen veszélyről beszélnek?

Miért nem nevezik meg?

El kell tűnnöm innen,

hogy megkeressem a családomat.

De vajon biztonságos?

Meg kell tudnom valahogy.

Elfordulok az ablaktól,

és a cipőmhöz lépek.

Az utolsó percben

Bevillan, hogy a levegő…

És ha a veszély a levegőben van?

Valamilyen méreg?

Lélegezhetek egyáltalán?

Hogy lehet nem lélegezni?

Lekapom nagyapa piros kendőjét

a kertészkalapja karimájáról.

Kibontom, és az arcomra kötöm.

Úgy nézhetek ki, mint egy sebész

valami űrwesternből.

Kilépek a folyosóra,

óvatosan szimatolni kezdek.

Nem érzek mást,

csak a papa arcszeszét.

Odalent kilépek a házból,

és a falhoz simulok.

Kikukucskálok a sarkon.

Semmi.

A nap melegen süt.

A szellő egy szórólapot fúj át a parkolón.

Madárdal.

Ha énekelnek, akkor lélegeznek is.

Talán nincs is semmiféle méreg?

Mély levegőt veszek,

és odarohanok a bicajomhoz.

Bizonyíték

Tekerek az utcán

a városközpont felé.

Ruhák, fotóalbumok,

cserepes növények,

ébresztőórák,

babajátékok, bekeretezett képek,

laptoptáskák,

telefontöltők,

hálózsákok között.

Odaérek a parkolóhoz

a nagytemplom mellett.

A járdán félig megpakolt,

nyitott bőröndök fekszenek.

Biztos itt terelték fel őket a járművekre.

Hogy is nevezte anyu?

Beszállítási pont?

Ha hinni lehet ennek az utcaképnek,

a jelek szerint

az emberek egy csomó mindent hátrahagytak.

Körbe-körbe gurulok az utcán,

keresgélek, kiabálok.

Hahó!

Van itt valaki?

Hahó!

HAHÓ! HALLOTOK?!

Leszállok a bicikliről,

körbeforgok,

minden irányba kutatok

bármiféle mozgás után.

Hangok

a buszmegálló felől.

Futni kezdek,

hátha

valaki,

bárki

akárki

ott van még.

Kérjük, hagyják itt a potenciális veszélyt jelentő eszközöket

A megállóban

felcímkézett kartondobozok,

mobiltelefonokkal

vannak tele.

Egy csengőhang szólal meg.

Egyik doboztól

a másikig rohanok,

hogy megtaláljam

a csengő telefont.

Elhallgat.

Csak a saját

kétségbeesett

zihálásomat

hallom.

Leroskadok

a beton járdaszélre

a telefonok és elhagyott poggyászok között,

és elsírom magam.

Egy borzalmas gondolat

Kibányászom a zsebemből a telefonom.

Gyorstárcsázás, anyu.

Kicseng.

Pár másodperc múlva

az egyik dobozból

felhangzik a „The Entertainer” Scott Joplintól.

Így csörög anyu mobilja, ha én hívom.

Hangosan felzokogok.

Miután kicsit megnyugszom

– szemtörlés, mély levegő –,

aput próbálom hívni.

Újabb csengés.

Pault hívom.

Aztán Jennifert.

És Emmát.

És Ashantit.

A telefonok csörögnek.

A telefonok, melyeket

a szeretteim

itt

hagytak.

Kavargó gondolatok

Most mi lesz?

Most mi lesz?

Most mi lesz?

Biciklizzek húsz mérföldet az autópályáig,

hátha találok valakit?

Vagy menjek északra, a tűzoltósághoz,

hátha a mentők még ott vannak?

Hívd a 911-et!

Lélegzet-visszafojtva tárcsázok.

Imádkozom, hogy felvegyék.

Tizenegyszer kicsöng.

„…az ön által hívott szám nem elérhető…

…kérjük, ellenőrizze a számot,

és próbálkozzon újra…”

A nagyszüleimet hívom Texasban.

A fejemben a komor arcú híradós hangja:

„…ideiglenes menedékhelyek az állam több területén…”

Nem akarok arra gondolni,

a szörnyűségre, amire most gondolok,

és ami szétterjed az agyamban, akár a rák.

A gondolat egyébként is önmagát gondolja.

Mi van, ha

a szüleimet különböző

menekültszállásokra szállították,

teljesen más helyekre?

És mi van, ha

mindketten azt hiszik,

hogy én a másiknál vagyok?

A mobiljuk nélkül

beletelhet akár napokba

– vagy hetekbe – is,

hogy rájöjjenek:

én

itt

maradtam.

Zűrzavar

Átkelek a városon,

más emberi lényeket keresve. Néha kutyaugatást hallok,

vagy egy éhes macska szalad át az úton.