KONDOR VILMOS

MÁSODIK MAGYAR
KÖZTÁRSASÁG

Kondor Vilmos korábbi kötete
az Open Books gondozásában

Budapest Noir

© Kondor Vilmos, 2022

© Open Books, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Huszti Gergely

Olvasószerkesztő Sz. Molnár Szilvia

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Borítótervező Relatív

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-161-0

A könyvben felbukkanó szereplők jó része nem kitalált személy – viszont mindaz, ami velük történ(hetet)t 1944. október 16. után, mind az én kitalációm.

Kondor Vilmos

„A történelem, mintha ilyesmi létezne, akár mint valóság, akár mint irodalom.”

SZENTKUTHY MIKLÓS

Van, aki bírja ezt a szakmát. És van, aki nem. Ugyan csak tizenöt éve vagyok detektív, de annyi kollegám ment tönkre annyiféleképpen, hogy enciklopédiába lehetne gyűjteni. Alkohol, drogok, öngyilkosság, depresszió, kiégés – ezek a leggyakoribbak. De láttam már olyan kollegát, akiből minden tartás, minden erő eltűnt, és negyvenévesen olyan volt, mint egy lufi, amint parányi székeket farigcsált egy babaházakat gyártó vállalatnak. Láttam istenhez (hithez?, valláshoz?, egyházhoz?) megtérő főfelügyelőt, aki zokogva térdelt az oltár előtt. Láttam kollegát, aki ugyanilyen vörösre sírt szemmel jött ki a diligyógyásztól. Volt kolléga, aki elment birkát tartani az Alföldre, és ha embert látott közeledni, akkor élesre töltötte fegyverét. Nem egy és nem két kiváló, sőt több mint kiváló detektív hagyta ott a rendőrséget, és ment el a Szabadkikötőbe vagy Ferihegyre a biztonsági szolgálathoz. Makkai őrmester leszerelése után Pestről Bécsbe költözött, ahol – ezt a saját szememmel láttam – nőként éli életét, és magyarul sem hajlandó megszólalni.

Gyilkossági ügyekben nyomozva az ember fajtája legrosszabb arcát látja. Ocsmány, undorító arcot, amelyről nem lehet nem tudomást venni. Azok a kollegák, akik valahogy eljutottak a nyugdíjig, azt mondják, az ember előtt két út áll. Vagy átél mindent, átéli az áldozat, az áldozat családjának veszteségét, nemegyszer agóniáját, és ezzel, csakis ezzel biztosítja, hogy ember maradjon, együttérző lény. Vagy távolságot tart, falat von maga és a szenvedés közé – tudván, hogy ha nem így tesz, akkor minden áldozattal együtt belőle is eltemetnek egy darabot, míg a végén nem marad belőle semmi –, és csak a tényekre koncentrál egyfajta információgyűjtőként – és értékelőként dolgozik. (Azokról most nem beszélek, akiknek ez a munka ugyanaz, mint ha pékségben sütnének zsömlét, vagy teherautót vezetnének az M5-ön heti öt napon – mindenhol vannak olyanok, akik a réseket töltik ki.)

(…) Én nem tudok megdögleni minden egyes esettel. Nem tudok együtt halni minden áldozattal. Szenvedésük megérint, családjuk gyásza velem marad, de nem lesz részem, szerves részem a halál. Lenyomatot hagy, ami idővel elmúlik, ahogyan a harapásnyom is felszívódik, ha az ember fájdalmában a hüvelyk- és mutatóujja közti húsdarabba vájja fogát. Többen vádoltak azzal, hogy nem látom az embert, nem érdekel az ember, felületes vagyok érzelmileg, ugyanakkor munkámban alapos. Én ezzel vitába szállok, mert a kettőnek nincs köze egymáshoz, másfelől meg engem mindennél jobban érdekel az adott ember sorsa – annak ellenére, hogy minden téma, érzelem, történés fájdalmas egyhangúsággal ismétlődik. Egyedül a kombinációk, az egyes sorscsapások és döntések sajátos kombinációja oldja fel a monotonitást, és visz a képbe ritkán látott színeket.

(…) Vannak kollegák, akik szerint az ördög itt él közöttünk. Azt állítják, az ördög arca a mi arcunk, az ördög keze a mi kezünk. Az ördög tettei a mi tetteink. És abba pusztulnak vagy fásulnak bele, hogy ezzel az ördöggel néznek farkasszemet nap mint nap. Én nem ijedek meg ettől az ördögtől, pedig néztem már a szemébe elégszer. Ami aggaszt és óvatossá tesz, az az esetlegesség hatalma, az alkalom szülőszobája, ahonnét a szörnyszülöttek kerülnek elő. Nekem nem dolgom, hogy beledögöljek a szörnyszülöttek megtalálásába, akiknek jelentős részéről ráadásul mindig kiderül, hogy sokkal jobban félnek maguktól, mint mi tőlük. Nem tagadom az ördögi gonoszság létét, ahogy nem tagadom az angyali jóságét sem. De mi a kettő között élünk a természet és a társadalom szükségszerűen és véletlenszerűen hibás működésének köszönhetően. Ezért érdekelnek a sorsok, mert az önnönvalónknál – hogy kik és mik vagyunk – sokkal fontosabb, hogy mit teszünk. A kettő között nem feltétlenül van közvetlen összefüggés. Véletlenszerű elektromos kisülés, amikor az ember az ördöggel találkozik. Vagy az angyallal. Ugyan nem akarom megérteni se őket, se a kettő közti spektrumon elhelyezkedő társainkat, de a sorsuk érdekel. A sorsuk.

Én így őrzöm meg az ép eszemet.

Részletek Vitray Tamásnak Nemes Albert detektív-főfelügyelővel folytatott televízióinterjújából
MTV, 1957. május 5., 20.00 „Az ENF-ügy és utóélete”

1

Jól ismerem a világot.

Tudom, hogy a kölykök mit játszanak az utcasarkokon – csupa olyan játékot, amit a felnőttek már régen elfelejtettek. Tudom, hogy az öregeknek mi jár a fejében a foteljükben ülve, bár ezt évek óta senki meg nem kérdezte tőlük. Tudom, hogy a fiatalemberek milyen dobszónak engedelmeskedve állnak be a seregbe – ahogy azt is tudom, mennyi hamis dicsőség és valódi nyomorúság várja őket –, és azt is tudom, hogy más fiatalemberek milyen hívószó hallatán állnak a törvény másik oldalára. Elég csak rápillantanom egy ügyvédre a kapitányság folyosóján, és tudom, hogy mi van a zakója belső zsebében; és mi van a fejében. Mindaz, amit tudok, gyakran csal mosolyt az arcomra – kivéve az ilyen pillanatokat, amikor detektívjelvényemet felvillantva engednek be oda, ahol rajtam kívül csak ketten tartózkodnak: az áldozat és a halál.

– Nemes Albert detektív-főfelügyelő – mutattam a jelvényemet már a második egyenruhásnak, mert nem akartam megvárni, hogy felismerjenek. Aztán megpillantottam a földön tekergő kábelrengeteget, és nem tudtam másra gondolni, mint az őserdő alját beterítő indák és gyökerek kuszaságára, és én még mindig jobban jártam, mert tudtam, hogy Millának kígyók jutnának az eszébe.

Milla kint volt valahol a Nemzeti Stadion előtt a bejutásra várva, és ha tehettem volna, akkor én is ott állok vele. Sőt, ott kellett volna állnom mellette, lévén a koncertre szóló jegyem a zakóm belső zsebében lapult. Majd amikor megpillantottam a földön fekvő holttestet, az első gondolatom az volt, hogy nem játszik itt ma este egyetlen dalt sem a Beatles, még akkor sem, ha ez az utolsó idei európai koncertjük, még akkor sem, ha az ország hetek óta Beatles-láztól felhevülve forrong, és még akkor sem, ha tudom: én leszek az első számú közellenség, minden tini utálatának tárgya, aki megakadályozta a világ legnagyszerűbb együttesének első – és könnyen lehet, hogy utolsó – budapesti fellépését.

A nyomrögzítők kordonnal zárták el a helyszínt, a színpad mögötti részt, ami egy magamfajta kívülálló számára egyszerre lenyűgöző és ijesztő a különböző hangtechnikai berendezések sokaságával, hangfalakkal, erősítőkkel, előerősítőkkel és kábelekkel – annyi, de annyi kábellel, amiről nehezemre esett felfogni, hogyan képes bárki is kiismerni magát köztük.

Az egyetlen ember, aki erre mindenkinél jobban alkalmas volt, emberméretű fekete dobozok mögött feküdt, arcát egyelőre nem láttam, mert egy függöny takarta el. Ferlet, a francia származású bűnügyi fotósunk intett nekem, miközben megnyitotta a kordont, de felemeltem a kezem.

– Köszönöm, Ede, egyelőre látni akarom, miről van szó.

Akárhányszor megérkezek egy helyszínre, egy ideig csak állok, és figyelek. Vannak kollegáim, és nem csak a nálam idősebbek, akiknek egy halott csupán egy gyilkosság áldozata, és megkérgesedett szívvel néznek a nyomozás tárgyára. Én soha nem akartam távol tartani magam az áldozattól, a ténytől, hogy valaki elvette a számára legfontosabbat.

Senki sem érdemli a halált. Senkinek sem jár a halál. A halált nem lehet félvállról venni.

Így mindig állok öt vagy tíz percig, szememmel rögzítek minden részletet, legyen az kicsi vagy nagy, mert tudom, hogy Ede bármilyen precízen is fényképez, nem az én szememmel lát. Az áldozat a hasán feküdt, bal keze a teste alá szorult, a jobbal mintha kapaszkodni akart volna valamibe. Intettem az egyik technikusnak, hogy húzza el a függönyt.

Ferlet Ede lépett oda mellém. Az egész helyzet szokatlan volt. Egyedül érkeztem a helyszínre, Pazárnak, a patológusnak nyoma sem volt, a nyomrögzítők meg annyira le voltak foglalva, hogy egyelőre nem zavartam meg őket.

– Brit állampolgár – közölte Ferlet, akinek bozontos szemöldöke akár napellenzőként is működhetett volna. Le sem tagadhatta francia voltát, magyarul gyatrán beszélt, ezért is maradt a fényképezőgép mögött. – Thomas Beresford. A hangosításra felelt.

– Ért, nem, Ede? Hangosításért?

Ferlet a szemét forgatta, és visszament a többiekhez. Fényképezője vakuja sorozatban villant, még több részletet fagyasztva bele a jelenbe.

Még mindig nem léptem be a kordon mögé, és igyekeztem tudomást sem venni a tőlem talán ötven méterre pulzáló tömeg jelenlétéről, amely olyan volt, akár egy hatalmas, ezernyi fejjel és végtagokkal rendelkező lény, egyszerre mozdulva, egyszerre véve levegőt, és egyszerre sikítva, amikor valaki kilépett a színpadra.

– Kérem! Kérem! – kiabált egy elkeseredett férfi a mikrofonba. Hangja bejárta a stadiont, sőt szerintem még a Hungária körúton is lehetett hallani. – A koncert technikai okok miatt később kezdődik. Kérem! – kiabált megint, amikor a tömeg vészt jóslóan mordult. – Körülbelül egyórás késéssel fog a Beatles együttes kezdeni, türelmüket az ő nevükben is köszönjük!

A válaszul érkező csalódott morajlás és üvöltözés elvonta a figyelmemet a holttestről, a hallottakról nem is beszélve. Nem lesz itt semmiféle koncert, se egy óra, se egy nap múlva. Bosszúsan megfordultam, és elindultam arra, ahol az előbb felelőtlenül ígérgető férfit felbukkanni sejtettem. A technikusok tanácstalanul álltak, én csak intettem nekik, hogy várjanak, és ne hagyják, hogy bárki félbeszakítsa munkájukat.

A lépcső alján álltam, és vártam, hogy a kövérkés férfi leérjen hozzám. Riadt tekintettel nézett rám, aztán riadalma tagadásba fordult át.

– Bármit akar, a főnökömmel beszélje meg – intett. – Dolezsál Frigyes. Második emelet, balra. Engem hagyjon ki az egészből, én csak azt csinálom, amit mondanak.

– Honnét tudja, hogy ki vagyok és mit akarok?

A férfi, aki arra sem vette a fáradságot, hogy bemutatkozzon, csak legyintett, és elcsörtetett mellettem. Könnyedén megkeseríthettem volna a napját, de azt már megtette helyettem valaki. Kicsit lazítottam nyakkendőmön, mert a júniusi este önmagában is elég meleg volt, de éreztem, ahogy a csalódott és türelmetlen tömegből sugárzik a hő. Kicsit keresgélnem kellett, mire megtaláltam a lépcsőt. Körülöttem látszólag minden rendszer és elképzelés nélkül jöttek-mentek emberek, kezükben olyan szerszámokkal és eszközökkel, amiknek a feléről nem tudtam, hogy eszik vagy isszák.

A másodikra érve rövid keresgélés után megtaláltam az ajtót, rajta a névtáblával: Dolezsál Frigyes, Nemzeti Stadion, igazgató. Kopogtatás nélkül benyitottam. A fogadószobában az ajtóval szemben a titkárnő ült. Nem mintha rá lett volna írva, de ekkora konttyal és a nyakában láncon lógó szemüveggel más nem lehetett. Éppen a jelvényemet vettem elő, amikor a résnyire nyitott ajtó mögül egy öblös hang kiáltott ki: – Engedje be, Magdikám. Csak bátran.

Szélesre tártam az ajtót, és a vártnál kisebb irodában találtam magam, ahol egy íróasztalon, egy széken, egy szekrényen meg egy fotelon kívül csak az igazgató tartózkodott. Bozontos szakálla vörös hajszálerekkel szabdalt arcbőrt takart.

– Dolezsál – nyújtotta ültében a kezét.

– Nemes. Azt ugye tudja, hogy a koncertet le kell mondani.

– Tudom, de nem mondjuk – vett elő egy csomag Marlborót, és felém nyújtotta a dobozt. Nemet intettem.

– Ez nem a maga döntése – közöltem vele, és némileg zavart, hogy olyan nyugodtan üldögélt a fotelban, miközben én szokásomhoz híven közelebb lépve magasodtam fölé. Erre a legtöbben vagy felállnak, hogy végleg kiderüljön, mennyivel magasabb vagyok, vagy mélyebbre süppednek ülőalkalmatosságukban. Dolezsál ezzel szemben békésen rágyújtott, és a füst mögül nézett rám.

– Nem is én döntöttem el.

– Hanem – néztem körül, hátha van ott még valaki.

– A rendőrfőkapitány maga.

Egy percig, kettőig egy szót sem szóltunk, nem mozdultunk. Dolezsál szívta a cigarettáját, én meg az ablakon keresztül néztem a hihetetlen méretű tömeget.

– Ennyien be sem férnek a stadionba – jegyeztem meg.

– Beférnek – hamuzott Dolezsál. – Majd én aggódom emiatt. Tessék.

– Tessék mi? – néztem rá.

– Ott a telefon az asztalomon – mutatta. – Hívja csak fel a rendőrfőkapitányt. Meghagyta a számát, felírtam valahova, ha…

– Köszönöm – fújtam ki a levegőt. – Tudom a számát.

Dolezsál kedélyesen dúdolgatni kezdte a „János, legyen, fenn a János-hegyen” című nótát, én meg odaléptem az asztalhoz, felemeltem a kagylót és tárcsáztam annak a telefonnak a számát, ami a budapesti rendőrfőkapitány asztalán csörög, és nem a titkárnőén, egy ajtóval odébb.

– Kádár – szólt a főkapitány a telefonba, és magam előtt láttam, ahogy cigarettafüstöt fúj a kagylóba.

2

– Nemes Albert – feleltem.

– Tudtam, hogy hívni fog, kicsivel korábbra vártam. Mi a baj, főfelügyelő, lassulunk, lassulunk? – mondta, és mint oly gyakran, most sem voltam képes eldönteni, hogy csak cukkol, vagy éppen leteremt a lábamról.

– Főkapitány úr, a koncertet le kell mondani.

Pár másodpercnyi szünet, majd Kádár higgadtan közölte:

– Nem, nem kell lemondani.

– A helyszín. A nyomok. A biztosítás. Az áldozat – válaszoltam bosszúsan. – Mit akar, hol kezdjem? – szaladt ki belőlem, noha tudtam, hogy a főkapitány voltaképpen nem szereti, ha az alárendeltjei visszaszólnak neki.

– Ide figyeljen, Nemes – folytatta Kádár, és éppen azért rezzentem össze, mert fel sem emelte a hangját. – Ez a koncert meg lesz tartva. A Beatles fel fog lépni – közölte, ráadásul fonetikusan. Be-at-les. – Maga meg szépen nyomozni fog.

– De azt a főkapitány úr is tudja, hogy a helyszínt nem szabad…

– Ne oktasson, Nemes, ne oktasson – mordult fel Kádár. – Hol is van az áldozat? Egy kábelkötegben? Mégis mit akar rögzíteni? Hányan jártak ott az elmúlt két órában? Százan, kétszázan? Hány csikket látott? Hány eldobott papírlapot? Hány leszakadt gombot?

– Nos… – kezdtem.

– A legfontosabb megvan, ha jól tudom.

– Mire gondol?

– A fegyverre. Mégis mire.

– Az megvan – feleltem. – Pont benne Mr. Beresford tarkójában. Bár nem hívnám késnek. Inkább valamiféle tőr lehet, ahogy a nyele alapján meg tudtam ítélni.

– Akkor meg mit erősködik nekem?

– De a nyomrögzítési előírások, a belső utasítás, amit maga adott ki, főkapitány úr, ezek…

– Az áldozatot el fogják szállítani a Központi Patológiai Intézetbe. Majd a Bazár ott megmondja, mi történt. Ne is várjanak rá.

– Pazár – javítottam ki.

– A bazár ide jobban illik – torkolt le Kádár. – Mert nem elég, hogy én nem akarok, és nem is fogok bazári majomnak látszani, de az elnök úr sem akar.

– Mi köze ennek a köztársasági elnökhöz? – kérdeztem vissza, és Dolezsálra néztem, aki feltűnően olvasta a Pesti Hírlapot, mint aki nagyon nem akar odafigyelni arra, amit éppen hall.

– Főfelügyelő – emelte fel a hangját Kádár.

– Igen.

– Sorolom.

– Hallgatom.

– Kap egy órát. Egy darab órát, benne mennyi?

– Hatvan.

– Pontosan annyi perccel. Ezen percek alatt a holttestet beszállítják a Bazárba. Bazárhoz. A technikusok mindent rögzítenek. A maga francia fotográfusa mindent lefotografál, azt is, amit nem kellene, majd szépen egy óra múlva angolosan távozik az embereivel együtt, és hova vezet az első útja?

– A főkapitányságra.

– Itt fogom várni magát a Madách téren. Tudja, abban a nagy épületben. Nehéz lenne eltévesztenie.

– És ha valakit meg kell hallgatnom a helyszínen?

– Mégis ki az isten haragját kellene meghallgatnia?

– A munkatársait, az esetleges szemtanúkat, a…

– Az együttest is, ugye? – mordult megint. – Felejtse el őket. Ők már az éjjel repülnek vissza Londonba, pont akkor, amikor mi ketten, maga meg én, beszélgetni fogunk. Akit pedig meg kell hallgatnia, azokat holnap is megtalálja a stadionban.

– Ez akkor is szokatlan, és ellentmond a szabályzatban lefektetett…

– Tudja maga, mi a szokatlan?

Nem válaszoltam.

– Látta maga, mit művelnek a lányok az együttes koncertjén?

– Láttam.

– Üvöltenek, sikítanak, kivetkőznek mindenféle mivoltukból. Olyan hangosan üvöltenek, hogy a zenét sem hallják, pedig azért mennek.

– Így igaz.

– És teszik mindezt akkor, amikor az együttes játszik. Mármint a színpadon vannak, és pöngetik a gitárjaikat.

– Igen?

– Maga szerint mit tenne ez a nyolcvanezer honfiú és honleány, ha az együttes nem lenne a színpadon?

– Nos.

– Ahhoz képest ötvenhat kutyafasza lenne, szóval azt teszi, amit mondtam, és este szépen jelentkezik az irodámban. Mi van most?

– Nyolc óra múlt.

– Fél tízkor várjuk – tette le a kagylót a főkapitány, én meg a legszívesebben kitéptem volna Dolezsál igazgató kezéből a Pesti Hírlapot, hogy gombóccá gyűrve nyomjam bele az önelégült mosolytól szélesre húzott szájába.

– Egy óra múlva távozunk, utána azt csinálnak, amit akarnak – ingattam a fejem bosszúsan, és kiléptem az igazgatói iroda ajtaján. Ez az egy óra mintha nem is lenne. Amit eddig nem tudtunk megtenni, arra hatvan plusz perc sem lehet elegendő. A folyosón fiatal lányok siettek kezükben papírokkal, fülük mögé dugott golyóstollal, arcukon olyan eltökéltséggel, amitől mindig is tartottam egy kicsit. Már a lépcsőfordulón jártam, amikor meghallottam magam mögött Dolezsál hangos bömbölését:

– Emberek. Egy óra múlva felszabadul a színpad háttere, a hangosítás, szóval csipkedjük magunkat.

– És addig mit csináljunk a nézőkkel? – csicseregte egy lány, orrán hatalmas szemüveggel.

– Tőlem polkát is járhat a színpadon, vagy szóljanak Rodolfónak, vagy hozzanak egy medvetáncoltatót…

– Előzenekar, az jól jött volna most – jegyezte meg egy nyurga fiatalember, arcán több pattanással, mint ahány percem nekem maradt, hogy távozzak.

– Ezeknek soha nem volt olyanja! – kiáltotta Dolezsál. – Annyira el vannak telve maguktól, hogy nekik még előzenekar sem kell. Harminc kurva percet játszanak, és már húznak is le a színpadról. Harminc kurva perc! – azzal bevágta maga mögött az ajtót, előttem meg két fiatalember rántotta meg a vállát.

– Azért az Omega felléphetett volna – közölte a hosszabb hajú.

– Akkor már inkább a Liversing – rázta fejét a másik, akinek nem kellett volna szakállt növesztenie, de valamiért megtette.

A hosszú hajú felhúzta a szemöldökét, és orrhangon kérdezte:

– Ha te lennél a Liversing, akkor fellépnél a Beatles előtt?

– Ha Scampolo lennék, akkor biztosan – legyintett a szakállas, de a magasröptű beszélgetés lecsengését már nem hallottam, mert siettem vissza a színpad mögé. Igazolványom végig a kezemben volt, úgy lengettem, mint a vasutasok a kis vidéki állomásokon zászlajukat. A brit road halála senkit sem érdekelt. Kollegái eltökélt tekintettel, összeszokott mozdulatokkal végezték munkájukat, amiről nekem fogalmam sem volt, hogy pontosan mi is az. Mivel legalább annyi időbe telik lebontaniuk ezt a hangtechnikai monstrumot, mint amennyibe telt felépíteni, tudtam, hogy másnap bőven lesz lehetőségem mindenkivel beszélni – amiről már tapasztalatból tudtam, hogy milyen keveset ér. Beresfordról ugyanazt mondják holnap is, amit ma mondtak volna, de egy idegen, szokatlan arc, egy elkapott tekintett, egy gyanús mozdulat, egy elsuhanó árny emlékképe nagyon gyorsan elhalványul. Én magam lettem volna a legjobban meglepve, ha valami értelmes és használható nyomra bukkanunk másnap, így nem sokat vártam tőle. Mire visszaértem a helyszínre, Ede már távozott, a technikusok is pakolták táskáikat, tele eszközökkel, zacskókkal, pamacsokkal, üvegcsékkel. Két egyenruhás állt a kordon két sarkán, és komoran néztek rám, amint biccentettem nekik. Az egyik felhúzta a kordont, átbújtam alatta, majd megálltam az áldozat mögött. Eddig csak hason fekve láttam, ahogy holtában előrezuhant. Most már a hátán feküdt, fejét oldalra fordították, hogy a gyilkos fegyvert csak a boncolás során távolítsák el. Beresford enyhén borostás arca idősebbnek látszott a tényleges harmincöt événél, és ennek nem a halál szürkesége volt az oka. Egy meggyötört arcú férfi feküdt előttem, és ahhoz nem kell nagy nyomozói tapasztalat, hogy tudjam: meggyötört élet állhatott mögötte. Leguggoltam melléje. Nálam alacsonyabb lehetett legalább tizenöt centivel, egyhetvenöt környékén, divatos csizmát hordott, kényelmes pantallót, bő szabású inget széles és hosszú gallérral. Fekete haja enyhén hullámos volt, és néhány tincs a szemüvegére lógott.

A tőr aggasztott. Ilyen fegyverrel eleve ritkán ölnek, így meg még ritkábban. Tarkón szúrni valakit nagy elszántságot és némi anatómiai ismeretet is igényel. Se szeri, se száma azoknak az ügyeknek, ahol késes gyilkost kell megtalálnom. Ez a legegyszerűbb. Kés mindenhol van, hadonászni meg böködni mindenki tud vele, innét már csak elhatározás kérdése, hogy hasba bökjék áldozatukat. De egy hosszú, hegyes tőrrel tarkón szúrni valakit – ez nem hétköznapi dolog. Itt nincs szó hirtelen felindultságról, szenvedélyről, a pillanat hevéről. Ez kitervelt és tudatos gyilkosság olyan ember kezétől, akinek pontosan kellett tudnia, hogy mit csinál. Mert ha…

– Vigyáztam – szólalt meg mögöttem egy hang.

Két mentős állt mögöttem, kezükben hordágyat tartottak, azon egy fekete zacskó feküdt.

– Az isten szerelmére – szaladt ki belőlem.

– Elnézést – nyögte az igazolványom láttán a fiatalabbik mentős, aki az előbb olyan nyeglén szólt. – Én csak…

– Legalább a halottszállítót küldhették volna – morogtam.

– Azt mondták a központban, hogy diszkrétek legyünk.

– A fekete zacskóba tett holttesttel? – mutattam. – Azzal?

– Azt majd csak a kocsiban kell használnunk – felelte az idősebb mentőstiszt, egy ötven körüli nő, akinek a szemében – kora és tapasztalata ellenére – még mindig együttérzés csillogott.

– Akkor miért hozták ide? – tártam szét a karom. – Mégis miért hozták ide a zacskót?

A nő a fiatalemberre nézett, de arra már nem voltam kíváncsi, amit mondani akart. Mögöttem lassan megindult a koncertnagyüzem, éreztem, ahogy a tömeg még jobban feszíti az alig pár éve átadott stadiont, éreztem a várakozásukat, izgalmukat, türelmetlenségüket, és azt akartam megkérdezni valakitől – jobb híján Kádár rendőrfőkapitánytól –, hogy egy ember halálát miként írhatja felül több tízezer ember szórakozni vágyása.

Valahogy kikeveredtem a stadion folyosórengetegéből a parkolóba, és végignéztem a kollegáimon, a többtucatnyi egyenruhás rendőrön, akik alig leplezett izgalommal biztosították az utat a hátsó bejárathoz. A Beatles bármelyik pillanatban megérkezhetett.

Beültem a Pente 700-ba, és elővettem a koncertjegyet a belső zsebemből.

Majd Milla elmeséli, hogy milyenek voltak, meg a tévé is megjelent forgatni, valamit csak látok belőle. Elfordítottam a kulcsot. A motor lomhán, de azonnal indult. Kényelmesnek nem hívnám a szolgálati Pentéket, de kétségtelenül megbízhatóak. Sebességbe raktam, és még időben kihajtottam a hátsó parkolóból, mert a belváros irányából már villódzó lámpájú, szirénázó rendőrmotorosok kíséretében közeledett a Beatles.

Majdnem láttam őket élőben.

De Milla ott van a közönségben, és mindent elmesél majd. Ami kis híján olyan, mintha én is ott lettem volna.

Azt kérte tőlem, hogy írjak le mindent, amire emlékezem, meg ami fontos lehet, és segítheti a maga munkáját. Az adatokat már korábban elküldtem, a fontosabb iratokat, azt a párat, ami megmaradt, lemásoltattam, és elküldtem, és talán már meg is kapta őket. Magyartudásom az emlékeimmel együtt megkopott, de remélem, hogy érthetően fogalmazok, és pontosan emlékezem. Azt mondta nekem a telefonba, hogy minden részlet számít. A mi történetünk 1938-ban kezdődött, huszonnyolc éve, és én nem fogom untatni az én életem utolsó húsz évével, mert ennek nem lehet se jelentősége, se szerepe, de amire – még ha néha csak foszlányokban is – emlékezem, az mind itten áll.

Hiába mondtam néki sokszor, a kisöcsém végig azt hitte, miatta történt az egész, őmiatta kelletett felülnünk a vonatra, két álló napon át zöőtykölöődnünk, hogy aztán a végén megérkezzünk ebbe az országba, amiről semmit sem tudtunk. És nem csak azért, mert Dani hároméves volt, én meg hét.

Még a vonaton is magyaráztam őneki, hogy nem az ő hibája, de alig szálltunk fel, kiderült, hogy szét akarnak váltani választani minket. Egy SS-tiszt ránézett a vastag papírlapra a hátunkon, engemet az egyik vagonba akart küldeni, Danit meg a másikba. Az egyikben ővele egykorúak voltak, a másikban meg énvelem egykorúak. De Dani megmarkolta a kezem, körmeit a tenyerembe vájta, a vér is kiserkent, és kiabálni üvölteni kezdett. Olyan hangosan, hogy a náci tiszt elvörösödött, és rángatni kezdte az öcsémet, aki erre még hangosabban üvöltött, mint akinek a vérét veszik ontják. Mint a Schlachthausban. Tudja, mire gondolok. Ott voltak olyan hangok. Sankt Marxban mi megszoktuk a Schlachthausból jövő hangokat, ahol a malacokat bökték le, és az öcsém most pontosan ilyen hangokat adott ki. Mögöttünk egyre több gyerek állt, egyre türelmetlenebbül, és már én is sírni kezdtem volna, mert fájt az öcsém szorítása, nem tudtam, mi történik, és nem értettem, hogy az édesanyám hol van, amikor egy katonás hang szólalt meg mögöttünk, és megjelent a Gertrúde.

Az egész útból erre emlékszem ám valójában. Hogy az öcsém üvöltözik, hogy vér csuorog a tenyeremből, hogy sírni akarok, de nem merek, és ekkor megjelenik az alacsony, szappanszagú Gertrúde, és úgy leteremti a tisztet, mintha ő maga lett volna a felettese. A parancsnoka. Tudja, mire gondolok. A férfi, aki bagótól bűzlött, végül megengedte, hogy együtt maradjunk.

Dánielnek a szeme olyan vörös volt a sírástól, hogy az ablak mellé engedtek a többiek, hátha megpillantjuk az édesanyámat, de a Hauptbahnhof csurig volt emberekkel, és az édesanyám megígérte, hogy integetni fog, mégsem láttuk. A kupéban rendes esetben nyolc felnőtt ember fért el, tudom, mert amikor Pestre mentünk, mindig nyolcan ültek a régimódi kupék faülésein. Most fölöttünk a hálós csomagtartóban remegtek a bőröndjeink, amiket leplombáltak, nehogy felnyissuk őket. Dániel azt kérdezgette állandóan, hogy édesanyánk velünk ünnepli-e a karácsonyt abban a másik országban. Csak ennyit tudtunk. Hogy felülünk a vonatra, elmegyünk egy másik országba, ahol egy másik család vár ránk, meg egy másik élet, de csak addig, amíg az édesanyánk megérkezik, mert akkor együtt leszünk.

Édesanyánk se karácsonyra nem érkezett meg, se a következőre, pedig megfogadtam magamban, hogy ha itt lesz, soha nem kérdezem meg őtőle, miért rakott fel minket a vonatra. Elmondta, sokszor elmondta, hogy miért, de én ezt nem akartam megérteni, Dániel öcsikém meg nem tudta. Nem volt képes. Tudja, mire gondolok, ahogy a kezemet sem volt képes elengedni, még álmában sem. A vér rászáradt a bőrömre, a tenyeremre, és az egyik nagyobbik fiú adott egy zsebkendőt, annak nyálaztam meg a sarkát, hogy az megalvadt vért letöröljem. Amikor Dániel végre elaludt, és elernyedt a szorítása, én voltam képtelen elengedni a kezét. Talán én is elaludtam, pedig egy nagyobbik fiú hegedüűlni kezdett mivelünk szemben, de én nem arra ébredtem, hogy hamisan játssza játszza a polkát, hanem arra, hogy Gertrúde áll énelőttem, és csak sokkal később értettem meg, hogy ő minden gyerek anyja akart lenni arra a két napra, amíg odaérünk abba a másik országba. Két almát nyújtott felém, meg két vajas kiflit, és két Meinl-csokoládét. Megkérdezte, hogy vagyunk. Jól, feleltem, vagyis hát nem jól. Édesanyátok büszke lenne rátok, mosolygott, aztán a nevünket akarta tudni. Frisch, feleltem. Ő Daniel, mutattam rá, én meg Thomas vagyok. Nem osztrákok vagytok, ugye, guggolt le elém. Kiegyenesedtem, mert az ilyen kérdéseknek mindig nagyon rossz vége volt. Hogy mik nem vagyunk. Meg mik vagyunk. Gertrúde értette, de lehet, hogy csak érezte, hogy mire gondolok, mert mást kérdezett. Mit mondott nektek az édesanyátok?

Akkor akartam először sírni, vagyis nem akartam, de úgy éreztem, hogy fogok, mert azonnal fájni kezdett a fejem, mintha valami a homlokomatnál szorította volna, nem láttam rendesen, a fülem is zúgni kezdett, aztán megmarkoltam a kisöcsém kezét, és válaszoltam. Szóval nem Gertrúdének mondtam, hanem magamnak, ahogy azóta is ezt ismétlem, egyre csak ezt ismétlem. Azt mondta az édesanyánk, feleltem, hogy vigyázzak az öcsémre, és legyünk jók.

Ezt a két dolgot kérte tőlem az édesanyám, és én egyiket sem voltam képes teljesesíteni. Mondhatnám, hogy nem rajtam múlott, de mégis kin múlott volna? Az úristenen, aki cserben hagyott minket? A glückön szerencsén, aminek számunkra soha nem volt jelentése? A körülményeken, amiket nehezünkre esett elfogadni? Hitleren? Churchillen? Mrs. Pincheren, aki csak azt volt képes adni, amit ő is kapott, és az nem a szeretet meg az elfogadás volt? Hát mégis kin múlott volna, ha nem énrajtam? Én nem voltam képes Dánielt megvédeni attól az embertől, és csak rajta múlott, hogy magamat nem kellett megvédenem, mert arra sem lettem volna képes. Akkor nem, de most igen. Ma igen. És folyamatosan arra kell emlékeztetnem magam, hogy nem bosszút állok, nem az igazságot szolgáltatom igazságot szolgáltatok, hanem… Tudja, mire gondolok. Befejezek valamit, amit már régen el kellett volna kezdenem.

3

A legtöbb munkatársam szinte számolja a napokat, hogy mikor készül már el a főkapitányság önálló épülete, és szakadhatunk el a Városházától. Én ugyan kifejezetten szeretem az épületet, de azt én sem tartom szerencsésnek, hogy a Városházával osztozunk ezen a lehetetlenül nagy épületen, bár két érv mindenesetre mellette szólt. Az egyik a kényelem. A Madách térnél jobb és könnyebben megközelíthető helye nem nagyon lehet a főkapitányságnak, és nemcsak azért, mert a meglévő három metróvonal itt találkozik – és a negyedik is ideér másfél éven belül –, hanem mert kocsival is gyorsan ide lehet jutni, noha én csak akkor ülök volán mögé, ha elkerülhetetlen. A másik oka meg a kényelem. Ugyan jogosan vet fel hatásköri és jogtisztasági aggályokat a városvezetés adminisztratív és döntéshozó testületének, valamint a rendőr-főkapitányságnak egy épületben történő elhelyezése, azt soha senki sem tagadta, hogy ne lenne kényelmes. Bármikor hozzáférhetünk az archívumhoz, Kádár főkapitánynak szabad bejárása van Bibó főpolgármesterhez, és vice versa – ami köztudottan nagyon ritkán történik meg, mert városszerte közismert, hogy ezek ketten mennyire nem szívelhetik egymást, ugyanakkor mindkettőnek volt annyi esze, hogy személyes ellentéteiket ne kössék a nagyközönség orrára. Abból legalább annyi van, mint a politikai nézetkülönbségekből, utóbbit azonban nem söprik a szőnyeg alá, már ha egyáltalán egy légtérben tartózkodnak, amire évente egy-két alkalommal van csupán példa.

Ráadásul én nagyon szeretek behajtani az épület elé, amelyet a sajtó, élén a Pesti Naplóval, egyszerűen csak Gothamnek hív, és ezzel nehéz lenne vitatkozni. Éppen akkor kezdtem az egyetemet, amikor az amerikai csapatok negyvenhatban kivonultak, és volt egy fiatal őrnagy, Zeker néven, akivel a Dunán vívtunk állandó kajakpárbajokat, a Margitszigeten kisebbfajta tömeg verődött össze vasárnap reggelente, amikor egymásnak feszült a két hajó. Zeker sajnos visszament Texasba, ám mielőtt elment volna, a kezembe nyomott egy vulkánfíber bőröndöt telis-tele képregényekkel – Batmannel, Supermannel, detektívtörténetekkel –, amiket akkoriban még egyáltalán nem lehetett kapni a városban. Mire az újságosoknál megjelentek ezek a füzetek, én már rongyosra olvastam mindet. A Marshall-segélyből erre is futotta, amerikai kultúrára, lemezekre, filmekre, képregényekre, és alig kezdték el felhúzni az új Városházát a Madách téren, a Pesti Napló rögvest arról kezdett el cikkezni, hogy Pestet át lehet nevezni Gothamnek, és ezennel gyűjtést hirdetnek, hogy tudjanak venni a rendőrségnek olyan lámpát, amellyel Batman jelét vetítik az égre. A poén gyenge volt, és alaptalan, a befolyt pénzből a Csillaghegyi Árvaháznak vettek helyette Batman-képregényeket, de a Gotham név már rajta maradt az épületen, és én ezt találónak tartottam, főként azért, mert Milla sok titkot és rejtélyt ismer az épülettel kapcsolatban.

Kívülről persze nem látszik mindez, csak az impozáns, egyetlen tömbből kifaragottnak tetsző homlokzat, meg a mellette magasodó torony, amelynek tetejéről egyébként könnyedén lehetne hívni akár a Denevérembert is, vagy bárki mást. Az utcaszinten balusztrádos árkád fut végig az egész épületen, az itt sötétlő árnyékban több fontos döntést hoznak, mint a negyedik emeleti ülésteremben.

Intettem a posztos rendőrnek, aki felemelte a sorompót, és behajtottam a parkolóba. A rendőr-főkapitányságnak külön bejárata van az utcafronton is, de a parkoló egy az egyben végighúzódik az épület alatt, ami rám számos oknál fogva is a frászt hozza. A kapitányság részére mindazonáltal térdig érő betonbástyákkal választottak le külön részt, így nem parkolhat ott akárki.

Beálltam a többi – főként 700-as – Pente mellé, a kulcsot leadtam a garázsmesternek, aki most is, mint mindig, amikor szolgálatban van, a főkapitány 500-as Pentéjét őrzi, csak azt nem érti senki, hogy miért. Kádár bizonyosan jelezni akar valamit azzal, hogy ezt az ősöreg csotrogányt vezeti, amely állítólag az első széria közepéről származik, de hát lehet bármennyire is kuriózum, mégiscsak egy tizenöt éves technika, amiben mindig ketten utaznak: a főkapitány és a cigarettafüst. Szerintem akkor sem lopták volna el, ha a Hotel Majestic előtt hagyja nyitott ajtóval, járó motorral, olyan büdös. A garázsmester vagy nem érzi ezt a bűzt, vagy nem zavarja, mert sokkal több időt tölt a Pente 500-as mellett a sámliján, mint a kalickájában, ami hivatalosan az állomáshelyének minősül.

Egy pillanatra megálltam, hogy megnézzem az ott parkoló autók sorát. Két-három Pente és két Fesztivál kivételével Fordok, Opelek és Citroënek sorakoztak, sőt még Mercedesből is akadt egy, bár a Városházán dolgozók erősen ügyelnek arra, hogy ha rongyot akarnak rázni, akkor azt ne a nagyközönség előtt tegyék. A legtöbben – hozzám hasonlóan – tömegközelekedve érkeznek Gothambe, és a főkapitány is csak hosszas győzködés után volt hajlandó autóba ülni, már amennyiben a Pente 500-ast annak lehet hívni.

A páternoszter hangtalanul és megállíthatatlanul mozgott, kivártam a ritmust, beléptem, és a falára függesztett különböző cetliket olvasgattam. Kádár alapvetően nem szereti ezt a nyilvános üzenőfüzetet, és kinevezése után minden délben saját kezűleg tépte le a cetliket, aztán belátta, hogy inkább ez, mint a folyosón susmorgás, telefonba motyorgás és lesütött szemmel surranás.

Jóllehet nincs másról szó, mint ártatlan és hasznos üzenetekről. Elveszett és megtalált tárcák, utolsó pillanatban lemondott, de még átruházható repülőjegyek Szegedtől Debrecenen át Londonig, sürgősen eladandó autók, angolra vagy németre vagy oroszra korrepetáló egyetemisták, újonnan nyitott kifőzdék, eladó koncertjegyek, valamint az alkalmankénti kriptikus üzenetek, amelyek közül nagy kedvencem – és nem csak az enyém – az a reszketeg betűkkel írt cetli volt, amin csak ennyi állt: „Doktor úr, kérem, sürgősen keressen, azonnal találkoznunk kell.”

Amíg a páternoszter felhúzta magát, átnéztem a cetliket, és találtam is egyet köztük, amely érdekelt. Valakinek volt két fölösleges jegye Horace Silver koncertjére az Astoriában. Felírtam a telefonszámát, mert a dátum jónak látszott, és valahogy ki akartam engesztelni Millát a mai este miatt, amire annyit, de annyit várt és készült. Nem volt kis mutatvány jegyet szereznem, pláne kettőt, és hetek óta csak a Beatlest hallgattuk, hogy képben legyek az együttessel kapcsolatban, mert a beatzenében nem vagyok annyira járatos.

A nyolcadikon kiléptem a liftből, majd jobbra fordultam, el a kapitányhelyettesek irodáinak zárt ajtaja előtt, lépteim alig hallatszottak a szőnyegen, ami csak a nyolcadik emelet padlóját borította. Mindenhol máshol kopog a sarkam, itt azonban elnyelte a szürke – vagy barna – szőnyeg a zajt, így méterekről hallottam Kádárt, aki éppen telefonált.

– Miniszterelnök úr, biztosíthatlak, hogy minden erőnkkel rajta vagyunk az ügyön, nektek semmi miatt nem kell aggódnotok.

Megálltam az ajtó előtt. Nem azért, hogy hallgatózzam, hanem mert nem akartam félbeszakítani a beszélgetést. Bekukkantottam, hogy a főkapitány lássa, itt vagyok, majd intettem, hogy kint várok. Kádár bosszúsan legyintett, és mélyet szívott cigarettájából. Rajta kívül két embert ismerek, aki Csepelt szív. Az egyik a házmesterem. A másik a tér túloldalán, az új templom mellett dolgozó cipőpucoló. És persze Kádár. Mintha ezzel is hangsúlyozni akarta volna, hogy a nép embere, noha ezt egyfelől senki kétségbe nem vonta, másfelől meg senkit nem érdekelt.

– Endre bátyám, kérlek, ez magától értetődik. Már felvettem a kapcsolatot az angolokkal… Az egyik legjobb emberemet állítottam rá… Nem, nem azt… Nem, nem is azt… Nemest, Nemes Albertet… Igen, az a Nemes, aki NEF-et lekapcsolta… Pontosan… Igen, Endre bátyám, beszéli a nyelvet, és kiváló nyomozó, Londonban volt továbbképzésen, igen… Nem, ettől nem kell tartanod… Ha elbízná magát, akkor majd én visszaterelem a helyes útra… Nem, Endre bátyám, többet nem fogsz hallani az ügyről, csak amikor elkaptuk a tettest… Rendben van, neked is. Téged is, miniszterelnök úr. Hogyne.

Amikor hallottam, hogy lecsapja a kagylót, beléptem. A főkapitány irodája minimalista, már-már puritán. Az asztalán telefon, amit most úgy méregetett, mint amit a legszívesebben kivágna az ablakon. A háta mögött a falon három fénykép lóg, mert ott kell lógniuk: Bajcsy-Zsilinszky miniszterelnöké, ifj. Horthy köztársasági elnöké, és Kopácsi belügyminiszteré. Vele szemben egy hatalmas Budapest-térkép borítja be a falat, és mindannyian tudjuk, hogy a térkép nem dísznek van.

– Jöjjön – állt fel az asztala mögül. Ingujjban volt, amelyet nem tűrt fel, zakóját csak legvégső esetben vette fel. Jobb kezének mutató- és középső ujját sárgára színezte a nikotin. – Oda – mutatott az asztal előtt álló kisasztalra, ahol a híres-hírhedt sakk-készlet díszelgett, éppen parti közepén, így volt némi reményem rá, hogy nem kell sakkoznom vele. – Üljön csak le, Nemes – intett. Leültem, keresztbe tettem a lábam, és hátradőltem a fotelban, nehogy testtartásommal azt sugalljam, hogy érdekel a sakkbábuk alkotta feladvány.

– Mit lát a táblán? – kérdezte Kádár, és szokása szerint megrántotta egy kicsit a bal vállát.

– Bábukat.

– Maga nem olyan hülye, Nemes. Mit lát.

– Bábukat – ismételtem. – Bizonyára emlékszik rá, hogy nem szeretek sakkozni.

– És annak mi köze van ahhoz, hogy mi van a táblán?

Sóhajtottam, és előrehajoltam. Bábuk voltak a táblán.

– Bábuk vannak a táblán.

– Ez az – csapott Kádár elégedetten a térdére. Ismét hátradőltem, és kinéztem az ablakon. A Hotel Majestic és a Hotel Excelsior masszív épületei mintha versenyeznének egymással a Tisza István két oldalán, hogy melyiküknek van több világos ablaka. Mint mindig, a verseny most is döntetlen volt, bár az Excelsior épülete előtt továbbra is a Beatles-rajongók táboroztak, noha tudták, hogy az együttes a koncert után azonnal indul Ferihegy 4-re, hogy visszarepüljön Londonba.

– Micsoda?

– Tábla. Bábuk – bólintott a főkapitány. – Magának az a dolga, hogy kitalálja, ki tologatja a bábukat.

– Tologatja valaki a bábukat? – ráncoltam a szemöldököm.

Kádár elvette az asztalról a szódásüveget, és töltött magának egy pohárral.

– Ide figyeljen, Nemes. Azt mind a ketten tudjuk, hogy ez a gyilkosság nem csak egy féltékeny szerető bosszúja. Hány napja volt ez a Beresford Budapesten?

– Három.

– Ahhoz nekem is nagyon kellene igyekeznem, hogy három nap alatt olyan halálos ellenséget szedjek össze, aki tarkón akar szúrni. Nem rablás volt, a tárcája érintetlen – sorolta Kádár, én meg bólogattam. – Nem is az történt, hogy valaki arra járt, és unalmában tarkón szúrta ezt a szerencsétlent. A szabotázst is kizárom. Van egy darab halottunk – tolt előre egy sötét bábut a táblán –, van egy darab idegen országunk – tolt előre most egy világosat –, van jó pár érdekes és szokatlan körülményünk – mutatott a többi bábura –, és ezek itt nem maguktól mozognak. Látja, hogy hogyan kap világos mattot három lépésben?

– Nem.

– Nem baj – rántott egyet Kádár a bal vállán. – Értékelem, hogy hülyének tetteti magát, de ezt tartsa meg a feleségének.

– Olyanom nincsen nekem.

– Tudom. Azért szóltam jó előre – mosolygott. – Szóval, figyeljen ide. Maga a detektívtestület megbecsült tagja. Van gyakorlata. Vannak eredményei, ezt nagyjából az egész ország tudja – húzta fel a szemöldökét –, és még az angol rendőrség működését is ismeri, ami megkönnyíti a dolgát.

– Amennyiben?

Kádár sóhajtott, majd a szája sarkába tette a cigarettát, és kicsit oldalra fordította a fejét, hogy a füst ne a szemébe kígyózzon. – Kopácsi belügyminiszterrel egyeztetve felvettük a kapcsolatot a Scotland Yarddal, akik alig húsz perce arról tájékoztattak, hogy a holnapi nap folyamán egy detektívet küldenek hozzánk, akivel közösen fog nyomozni.

– Mármint én.

– Nem, majd én. Akarja, hogy én nyomozzak?

– Értem – bólintottam, és kezdtem magam kellemetlenül érezni.

– Továbbra is a hatodik detektívcsoport tagja marad, de nem Radványinak jelent, hanem egyenesen nekem. A rendőrség teljes apparátusa a rendelkezésére áll, és amíg ezt az ügyet meg nem oldják, addig csak nekem jelent. Az angol kollegája meg annak, akinek neki kell.

– Mikor érkezik?

– Valamikor holnap délután, legalábbis ezt közölték vele. Kopácsi belügyminiszter titkársága tájékoztatni fogja.

– Értem.

– Naponta jelentsen – bökött felém Kádár a mutatóujjával.

– Kérdezhetek valamit, főkapitány úr? – csúsztam a fotel szélére, készülvén a távozásra.

– Baj lenne, ha nem kérdezhetne.

– Miért ilyen fontos ez az ügy? Hogy brit nyomozó? Hogy Kopácsi belügyminiszter? Hogy a Bajcsy miniszterelnök? Hogy közvetlenül magának jelentek?

Kádár arcára lassan ült ki az a jól ismert, önbizalommal teli és végtelenül megnyerő mosoly, aminek oly sokan bedőltek már ötvenhat óta.

– Tudom, hogy okosan és körültekintően fog eljárni. Nem csak én figyelem közelről a nyomozását – nyújtotta a kezét. Ilyen-olyan-amolyan okoknál fogva lekezeltem már a fél kormánnyal, főleg az Irinyi–Bethlen-csoport lekapcsolása idején, de olyan kézfogása, mint a főkapitánynak, senkinek nincsen. Egyenes, kemény, határozott, pontosan időzített, és közben Kádár végig az ember szemébe néz.

A szembenézésen járt az eszem, ahogy kiléptem az irodából, és a páternoszter felé siettem. Millának hamarosan otthon kell lennie, és nekem az ő szemébe kell majd belenéznem, amit az sem könnyít meg, hogy tudom, ő mindig megbocsát, és mindig megérti, hogy a munkám elsőbbséget élvez.

Intettem az ügyeletes tisztnek a bejáratnál, és kiléptem a meleg, túlságosan is meleg júniusi éjszakába, majd némi habozás után úgy döntöttem, hogy szívesen sétálok, nem kell, hogy a villamos a ház előtt tegyen le. Lesiettem a Deák tér alatti rotundába, óvatosan kerülgettem a buszra és villamosra váró fiatalokat, akiknek csak most kezdődött az éjszaka, és megindultam a Fehér Metró felé. Igaz, hogy az alagút után tesz le, de azért költöztem a Tabánba, mert szeretem azt a környéket, és szívesen sétálok.

A Fehérből feljövet megálltam, és alaposan körbenéztem, mielőtt átmentem a túloldalra. Sajnos nálunk is van ennek az őrült amerikai szokásnak jó pár követője, akik régi autókat építenek át sportkocsikká, a széles Attila úton rendszeresen felbukkan egy-egy jampec, akinek a sebesség az egyetlen istene. Néhány hete történt, hogy egy fiatal pár élete csupán centiken múlott, a jampecek viszont egymásba rohantak, és két autószörny lángolt az Attila út közepén, bevilágítva az új lakóépületek sorát.

Éppen Millánál voltam, és a teraszról néztük elhűlve, ahogy a tűzoltók elbántak a tűzzel, és igaz ugyan, hogy azóta még gyalogos jampecet sem láttak a környéken, mindannyian óvatosak voltunk. A városvezetés Kádárral egyeztetve megvitatta, hogy milyen forgalmi akadályokat tegyenek az útra, de a tervet végül elvetették, így az autók továbbra is akadálytalanul suhannak – vagy éppen pöfögnek, mint a háború előtti időkből itt maradt Fordok és Opelek, nem beszélve a korai Pentékről, meg a Rába gyorsan kudarcba fulladt Vitézeiről – az Erzsébet hídtól az alagútig, ahonnét nyílegyenes út vezet a Déli pályaudvarig.

Szeretem ezt a kereszteződést, mert tiszta és világos. Amíg Londonban tanultam – hiszen a továbbképzés voltaképpen tanulás volt –, szóval amíg Londonban éltem, rengeteget róttam az utcákat, és minden áldott nap eltévedtem. Kivétel nélkül. A végén már csak röhögtem magamon. Alig találtam utcát, ami egyenes lett volna, kereszteződést, ami szabályos lett volna. Itt minden tiszta és világos. Fel-le, jobbra-balra, azaz észak–dél, kelet–nyugat. Mint New York vagy Philadelphia. Mindenki tudja, hogy Bibó főpolgármesternek főleg szociális tervei vannak, de titkon sokan remélik, hogy hamarosan nemcsak a Deák tér és környéke idézi majd az amerikai metropoliszokat, hanem a város többi kerületei is. Én nem tartozom közéjük, én olyannak szeretem Pestet, amilyen, és a világért el nem cserélném lakásomat az Attila úton.

A lépcsőzetesen emelkedő lakóépületek nagyobbnak mutatják az utcát, mint amekkora valójában, én ezt a nyitottságot nagyra értékelem, ugyanakkor mögöttünk tornyosul a Várhegy az egykori Királyi Palotával, és bizsergető érzés a két kor határán élni: modern épületek a történelem valódi árnyékában. Majdnem tíz éven keresztül kajakoztam a Dunán hajnalonta, belém égett a Várhegy, a Citadella és a Halászbástya látványa, ahogy lassan bontakoznak ki a hajnali ködből. Nem vagyok a haladás előőrse, de az utóvédje sem: a derékhad részeként remekül érzem magam páratlan kilátású, tágas és modern lakásomban.

Felpillantottam, és láttam, hogy Milla negyedik emeleti saroklakásában ég a villany. Sietősebbre vettem járásomat.

Tizenegy óra múlt pár perccel, amikor becsöngettem hozzá.

– Menj a pokolba! – harsant Milla hangja az ajtó mögül.

– Ezt nem mondod komolyan.

– A pokolba!

– Dolgom volt. Gyilkosság történt.

– Neked mindig dolgod van. Akkor is, amikor a Beatles lép fel Pesten. Ekkor csak az lehet a dolgod, hogy ott vagy!

Kellemetlenül éreztem magam, hogy az ajtón keresztül tárgyalunk.

– Sajnálom.

– Menj a pokolba!

– Milla, kérlek…

– Két dolog akadályoz meg abban, hogy személyesen rúgjalak le a pokolba. Az egyik, hogy nem tudok járni, a másik meg, hogy nem tudom, hol van a pokol! De a lépcsőn szívesen lelöklek! – kiáltotta Milla az ajtó mögül. Kulcs fordult a zárban, kicsapódott az ajtó, én meg hátraléptem egyet. Az lehet, hogy Milla járni nem tud, de dühtől lángoló szemébe nézve úgy sejtettem, egyáltalán nincs kizárva, hogy mégis tudja, hol van a pokol.

4

Milla a balesete előtt sem volt nagydarab, törékeny testéhez mégis olyan fellépés párosult, mint egy mindent látott olasz matrónáé, aki szabadidejében szarvasgombák keresésére tanít goromba, szőrös sertéseket. Most is ott ült előttem a kerekesszékében, és én alig mertem becsukni magam mögött az ajtót. Kék szeme lángolt a hosszú, szőke haj keretében.

– Anyádat is hívtam, hogy hova tűntél.

– Dolgoztam.

– Neked, neked mindig dolgoznod kell! – csóválta a fejét, majd megfordult, és szédületes sebességgel beviharzott a konyhába. Mire utolértem, már csapkodott az edényekkel. A konyha ajtajában Vitéz, Milla öreg vizslája állta el az utamat.

– Milla, kérlek.

– Mit akarsz? – kérdezte háttal nekem, miközben az Attila útra néző ablak előtt rendezgette a konyhapultot.

– Szólj, légy szíves, Vitéznek, hogy engedjen be.

– Eszem ágában sincs. Vitéz igaz barát, veled ellentétben.

– Sajnálom, Milla – sóhajtottam, és az ajtófélfának támaszkodtam. Simán elléphettem volna a vizsla mellett, de ezt sem ő, sem Milla nem vette volna jó néven, jóllehet könnyű dolgom lett volna, mivel a kutya szőre a szeme körül már őszült, és inkább lelkében volt fiatal, semmint testében. – Gyilkosság történt a stadionban.

– Micsoda? – pördült meg a székével. – Szóval te voltál, aki miatt majdnem lemondták a koncertet? Életem koncertjét? Amire mindig is vártam?

– A legjobb esetben is három éve – jegyeztem meg. – Vagy még annyi sem.

– Kekeckedünk? Hm? – lóbálta a kést a kezében. – Jó ötlet?

– Technikailag nem miattam, hanem az áldozat miatt. Ha nem ölik meg, nekem nem…

Milla legyintett.

– Tudom, persze hogy tudom, nem kell magyaráznod – sóhajtott, majd letette a kést a pultra, és ölébe ejtette kezét. – Akkor is hülyének éreztem volna magam, ha nem egyedül vagyok a kapunál.

Nem feleltem.

– Mindenkivel volt valaki, és nem azért, hogy betoljanak minket, bár őszintén megmondom, nem volt egyszerű terep.

– De bírtad.

– Persze hogy bírtam, szerinted miért úszom annyit? Hogy legalább a kezem erős legyen – feszítette meg bicepszét. – Nem tudtam vécére menni, mindenki csak egyre idegesebb lett, és esküszöm neked, még szerencse, hogy külön bejáratot nyitottak nekünk, mert gondolkodás nélkül végighajtottam volna a sikoltozó lányok lábán. Micsoda dolog kinn állni a stadion előtt, és eksztázisban sikoltozni?

– Mert te nem sikoltoztál?

– Odakint? – emelte rám mélykék szemét, amiben csillant némi zöld is, egyszer már láttam. – Elment az eszed?

– Bent persze teli torokból, ugye? – vigyorogtam rá.

– Teli tüdőből.

– Kár, hogy nem lehettem ott.

– Beszakadt volna a dobhártyád.

– Akkor is – mondtam. Az Attila út két oldalán sorakozó házak tükörképei egymásnak, és láttam, ahogy a fények sorban hunynak ki, ahogy a lakók lefekszenek. Mintha mi ketten lettünk volna egyedül ébren a Tabánban. Valaki szemben a harmadikon tévét nézett. Akárhányszor néztem ki az ablakon éjjelente, mindig be volt nála kapcsolva a tévé kísérteties fényt sugározva, mintha egy állandó átjáró lett volna egy másik világba, ahol csak fénylények és árnyak mozognak. Nem tudom, ki lakik abban a lakásban, és egyáltalán nézi-e a tévét, vagy csak szereti a fényét. Az is lehet, hogy senki sem él már ott. – Sajnálom, hogy nem lehettem ott. Tényleg.

– Ugyan – legyintett Milla, és Vitéz rögvest félreállt az ajtóból, mintha értette volna gazdája mozdulatát, de elég volt neki hallania a hangsúlyát, ahogyan nekem is. Megvakartam a kutya fültövét, mire boldogan nyüszögött, majd betrappolt a konyhába, és leült Milla mellé. – Nem is rád vagyok mérges, csak…

– Csak?

– De, rád vagyok mérges. A munkádra. És nyilván csalódott is vagyok, mert ez egy közös élmény lett volna. Ha tudom, hogy nem jössz, szólok valamelyik pasinak a színházban, és…

– A Kornélnak – vágtam közbe. – Kornél annyira odavan érted, hogy ha kell, a hangfalak előtt áll, hogy egyszerre szakítsa be a zene meg a sikoltozás a dobhártyáját.

– Féltékeny vagy?

– A Kornélra? Nem.

– Helyes. Az a legkevesebb, hogy féltékeny vagy – mosolygott, aztán az asztal felé intett. – Ebédről maradt tojásos nokedli. Kérsz?

– Azt mindig – feleltem, és leültem az asztalhoz. Milla elővette a hűtőből a lábast, feltette a tűzhelyre, alágyújtott, majd odagurult hozzám két tányérral, pohárral meg villákkal.

– Van édes szamorodnim – nézett rám.

– Azt mindig – ismételtem.

– Mesélj, kit öltek meg – szólt hátra, ahogy a kései vacsorát kavargatta a tűzhelyen. Ha Kádár tudta volna, hogy minden ügyről mesélek Millának, akkor áthelyeztet Soroksárra, hadd tanuljam meg befogni a számat.

– A banda egyik roadját.

– Micsoda? – kapta felém a fejét. Szőke hajzuhataga fél másodperc késéssel követte fejmozdulatát. – Road? Az meg micsoda?

– Technikus – feleltem. – Hangtechnikus, rendszerint. Kábelek, hangfalak.

– A Beatles roadját ölték meg? – kerekedett el a szeme. – De miért? – Mielőtt válaszolni tudtam volna, legyintett. – Gyatra kérdés, nézd el nekem. És kicsoda az áldozat?

– Egy bizonyos Thomas Beresford, és mielőtt kérdeznéd, agyonszúrták.

– Hogyan?

– A jelek szerint nagyon ügyesen, mert azonnal meghalt, és vérnek is alig volt nyoma – húztam fel a szemöldököm. Ennél többet nem mondhatok. Se neki, se senkinek.

– Szóval ezért késett a koncert.

– Ha rajtam múlik, el is marad. De Kádár közbelépett.

– Megint?

– Ez a dolga a jelek szerint – nyeltem egyet. – Nem fog odaégni?

– Nem úgy szereted?

– Hadd ropogjon a fogam alatt – feleltem. – Szamorodni? Hűtőben?

– Persze. És az uborkát is vedd elő. A csarnokban vettem ma frissen attól a tököli asszonytól, tudod.

– Hogyne – bólintottam, mert fogalmam sem volt, kiről van szó, aztán mindent az asztalra tettem, és töltöttem a borból.

– Kádár hogyan lépett közbe?

– Közölte, hogy rögzítenem kell a nyomokat, a koncertet pedig meg kell tartani. Így – kortyoltam a borba.

– Jogosan – gurult oda Milla, ölében a vágódeszkára tett lábassal. – Ötvenhat kutyafüle ahhoz képest, amit a csalódott rajongók csináltak volna. Csináltunk volna – vigyorgott rám kajánul, majd poharát emelte: – Csin-csin.

– Csirió. – Letettem a poharat, és arra lettem figyelmes, hogy Vitéz ül a jobb lábamnál, és szégyentelenül nyomkodja térdemet az orrával. Nekiálltam vakarni a fültövét. – Közben meg kapok egy új partnert is.

– Mi van Moldovánnal? Még nem engedték ki a kórházból?

– Holnapután jött volna dolgozni, de ez egy másik partner. Semmi köze Moldovánhoz.

– Nincs?

– Kádár meg Kopácsi felvette a kapcsolatot a Scotland Yarddal, és persze a követséggel, meg akivel még kellett. Holnap érkezik egy nyomozó Londonból.

– Hahh – biggyesztette le tűnődve szája sarkát Milla. – Hahh. Ilyen gyorsan. Londonból.

– Figyelj, én nem tudom, ki kinek a kicsodája, micsodája, de azt szerintem te is tudod, hogy ez viszonylag nagyon kellemetlen dolog.

– Viszonylag nagyon?

– Úgy. Pontosan – szedtem a nokedliből. Aranybarna volt az alja.

– Olyan fontos ez a Beresford?

– Kétlem – ráztam a fejem. – Szerintem egy senki volt, de elég nagy blamázs, hogy pont a banda utolsó európai koncertjén ölik meg az egyik technikust. Pláne úgy, hogy az utolsó utáni pillanatban sikerült beszorítani Pestet a programba, és azt is csak azért, mert két napja még Németországban voltak. Azért ez nem olyan, mint a Rolling Stones két koncertje tavaly. Ez méretes blamázs, amire pont a briteknél nincs semmi szükségünk.

– És ki lesz ez a nyomozó? Tudsz róla valamit?

– Semmit az égadta egy világon.

– És miért te kaptad az ügyet?

– Mert szolgálatban voltam – válaszoltam. – Tíz perc volt hátra, éppen indulni akartam a stadionba, amikor az üti szólt. Ha már úgyis odamegyek, közölte fapofával, akkor akár meg is nézhetem, hogy kit és miért ütöttek agyon.

– Ezt mondta? Szathmári volt?

– Ki más?

Milla csak a fejét rázta.

– Micsoda egy alak. Amióta áthelyezték a szabadkikötői kapitányságtól, egyre többet enged meg magának.

– Ugyanakkor ha egyszer az életben szívességet kell kérnem valakitől a Szabadkikötőben, akkor Szathmári…

– Tudod, hogy miért helyezték át?

– Hogyne. A felesége beteg, a Terézvárosban laknak, nem akart mindennap lehetetlen beosztással Soroksárra vonatozni.

– Akkor jó – rántotta meg Milla a vállát. – Még szerencse, hogy Kádár megállította a hülyeségedet.

– Biztos? – néztem rá, majd bekaptam egy falat nokedlit. Milla azt állítja, hogy készen veszi, de én tudom, hogy ő maga szaggatja.

– Most hülyülsz velem?

– Mert én az együttest is ki akartam volna hallgatni.

Milla szótlanul nézett rám.

– És ki tudja, talán még az is belefért volna, hogy elővegyek a zsebemből egy cetlit, és odanyújtsam eléjük, hogy van egy drága barátom, Milla a neve, két l-lel, és…

– Ó, te, disznó alak!

– Mi a jobb? Koncert vagy aláírás?

Milla kezében megállt a villa.

– Ugye, ezt nem kérdezed tőlem.

– Nem várok rá választ.

– Én viszont vendéget igen.

– Most?

– Soha nem mondtam, hogy decens nő vagyok – mosolygott kacéran Milla, és eltolta maga elől a tányért.

– De én tudom – kacsintottam rá. – Különben is, holnap korán kell kelnem.

– Mindig korán kelsz.

– A Bonctaniba megyek.

Milla elkerekedett szemmel nézett rám.

– Dr. Pazárhoz?

Bólintottam.

– Amikor te felkelsz, ő már… – hallgattam el.

– Tényleg igaz? – kérdezte Milla suttogva.

– Micsoda?

– Amit mondanak róla.

– Kicsoda?

– Hát mindenki.

– Hányszor mondjam el még neked, hogy nem, nem igaz, semmi sem igaz belőle.

– Mi nem igaz pontosan? Hogy Churchillt kezelte a Bahamákon, amikor Roosevelttel találkozott, vagy hogy egyszer az egyik halott felkelt, és sértődötten kisétált, amikor elkezdte boncolni?

Fejemet ingatva fogtam a fejem.

– Milla, ezek olyan gyatra kisvárosi pletykák. Churchill nem járt a Bahamákon.

– Nem, nem ő. Összekeverem. A királyt. Edwardot.

– Akkor nem volt király, amikor Pazár Nassauban rendelt.

– Na látod! – csapta össze a kezét Milla. – Szóval akkor mégis igaz!

Sóhajtottam.

– Mondanám, hogy kérdezd meg tőle, de te…

– Tudom, még alszom, amikor ő már… Mit is csinál?

– A halottakat varrja össze. Vagy reggelizik.

– A kettőt egyszerre?

– Azt mondtam, hogy vagy.

– Annyira szeretnék találkozni vele!

– Hidd el, Milla, nem szeretnél.

– Mármint nem a boncasztalon, te mafla! – dobta felém a konyharuhát.

Elkaptam, majd segítettem összeszedni a tányérokat, és felpakoltam őket a mosogatógép tetejére, ahonnét Milla a saját szisztémája szerint állította be őket a készülékbe, ami talán az egyetlen érdemi luxuscikk a lakásban. Anyám egyik kuncsaftja az év elején panaszkodott arról, hogy a Kelvinatora már nem mos olyan alaposan, mint amikor fél éve megvették. Több se kellett az anyámnak, telefonált, intézkedett, susmorgott és szervezkedett, mire két nap múlva két markos legény felvitte a lakásba a mosogatógépet, amit a házmesterem, Spacek szerelt be. Spacek mindenhez ért, így aztán semmihez sem, de ott voltam, segítettem neki, és figyeltem, mit csinál. Fizetséget sem kért, csak Milla valóban leharcolt, szeszélyesen működő régi Frigidaire-jét, ami bőven kitöltötte szolgálati idejét, és ha mosott is edényt, már csak fél szívvel tette.

– Segítsek? – ugrattam.

– Kösz, ne – felelte, ahogy a tányérokat és edényeket rendezgette. Nincs az az isten, hogy bármit betegyek abba a nyavalyás gépbe, mert úgyis átrendezi. Mindig átrendezi. – Majd hívj – nézett fel rám, én meg lehajoltam, hogy puszit nyomjon az arcomra, miközben Vitéz megnyalta a kezemet. Ideje volt indulnom.

Akárki is volt ez a kései vendég, nem derült ki, mert tapintatosan a lépcsőn mentem le a földszintre. Éjfél is elmúlt már, és tudtam, hogy Pazár doktort reggel a legjobb elkapni a Bonctani Intézetben, mert délutánra már a kedve is elmegy mindentől, leginkább a munkától, és ugyan sok mindent hallottam róla, meg több évtizedes patológusi pályafutásáról, azt az egyet nem, hogy tévedett volna.

Jobbra fordultam, egyenesen be a szomszédos épületbe, és enyhe meglepetéssel láttam Spaceket a lépcső alján, amint a villanykapcsolóval babrált. Vékony, barna szivarja már régen kialudt, de ő még eltökélten és elmélyülten rágta, miközben a csavarhúzóval böködte a vezetékeket.

– Spacek – biccentettem feléje, amint beléptem az üvegajtón.

– Főfelügyelő úr – biccentett vissza Spacek.

– Nem kéne ilyenkor… – tártam szét a karomat – aludni?

– Hamar munka nem várhat – felelte Spacek, és ráadásként bólintott egyet, amitől a micisapka a szemébe csúszott. Egy tapasztalt vidéki bonviván eleganciájával úgy húzta vissza a fejére, mintha eleve ez lett volna a terve.

– Nappal nem lenne egyszerűbb? – kérdeztem. – Akkor látna is valamit.

– Nappal bárki meg tudná javítani, még maga is. De most? Amikor szükség van rá? Különben is, csukott szemmel is meg tudom csinálni – legyintett egy erőteljeset, amitől a barna köpenye mindenféle szerszámtól duzzadó zsebéből kiesett egy pillanatszorító.

– A legjobbkor – vigyorodott el Spacek, és lehajolt érte.

– Ha most azt mondja, Spacek, hogy a pillanat szorításában nem tud többet beszélgetni, én…

– Ó, a főfelügyelő úr engem annál sokkal jobban ismer. Tessen csak nyugodtan menni – intett. – A fázisceruzám működik, a cipőmnek gummitalpa van – két m-mel mondta, ahogy a Csepelt két p-vel, a hegesztést két g-vel, a hugyozást meg annyi gy-vel, amennyi szusszal bírta –, nem eshet énnékem bajom.

Kinyitottam a liftajtót, aztán hátrapillantottam Spacekre, amint a villanykapcsolóban túrt, és elmélyülten rágta kialudt szivarját. A pillanatszorítónak egyelőre nem talált helyet, így a nadrágzsebébe akasztotta.

Inkább a lépcsőn indultam el felfelé. Korán kellett kelnem, és szerettem volna – még ha csak hajnalig is – az ágyamban aludni egy lift helyett.

Néhány gyereknek szerencséje volt, és vele tarthatott valamelyik szülője. Az egyik leánynak ott volt az anyja két kocsival odébb, és engem leírhatatlan irigység öntött el, valahányszor ránéztem. Százötvenen voltunk, és biztosan csináltunk valamit az út alatt, de én nem emlékszem semmire. Csak Danira, aki befúrta magát a sarokba, és csak markolta a kezemet. Én meg az egyetlen mondatot ismételtem, amit az édesanyám megtanított nekem. Két héttel az indulásunk előtt leültetett engemet a konyhában. Hideg volt, a konyhában soha nem volt fűtés, meleg ételt meg csak hétvégenként ettünk. Vagy ha mégis volt valami maradék, amit a családtól kapott, akiknek dolgozott, akkor a fazekat feltette a kájlyhára a szobában, amit Dani nagyon szeretett, mert egyszerre volt meleg és jó illat a levegőben. Akkor este is a szobában volt, az édesanyám meg a fülemre húzta a kötött sapkámat, és megkérdezte tőlem, mi a legfontosabb mondat, amit egy idegen országban tudnom kell mondani. Akkor még nem tudtam, hogy a másik országba megyek, nem tudtam én semmit. Tudja, mire gondolok. Annyi minden tolult a fejembe, hogy mire megtalálhattam volna a legjobb választ, az édesanyám már felelt énhelyettem. Éhes vagyok, kérek szépen kenyeret. I’m hungry, please give me some bread. Éhes vagyok, kérek szépen kenyeret. Ez volt az első angol mondat, amit megtanultam, mert addig kellett a hideg konyhában ülnöm, amíg pontosan el nem tudtam ismételni.

Dani mellett ülve is ezt ismételtem – legalábbis ez maradt meg bennem, mire megérkeztünk Hook of Hollandbe, és akkora volt az öröm a többiek között, hogy még Dani is mosolyogni kezdett. Volt, aki egész álló úton nem evett, és most boldogan szürcsölték azt a borzalmas kakajót, aminek még csak a színe sem emlékeztetett a Meinl-kakaóéra. Semmi sem emlékeztetett semmire, tudja, mire gondolok, ott álltunk százötvenen a kikötőben, előttünk egy gőzös hajó várakozott, a hajóhíd le volt zárva, de éreztük, hogy indulásra készen van, akár valami ugrani akaró pöfőgő, dohogó szörnyeteg. A többiek, főleg a nagyobbak megkönnyebbülten néztek körbe, egymás vállát lapogatták, kezet ráztak, mintha elértek volna valamit, mintha valami nagy és fontos tettet hajtottak volna végre. Pedig csak ültünk a vonaton másfél napig, otthagytuk a szüleinket, az életünket, és elindultunk egy másik országba, aminek a nyelvéből csak annyit tudtam, hogy I’m hungry, please give me some bread.

5

Az Orient expressz dugig volt tömve – de szerencsére a másik irányba. Ahogy az állomásokon egymás mellett állt a két szerelvény, láttam, hogy a belvárosba mennyien tartanak, a külvárosba meg rajtam kívül szinte senki sem. A belváros alapvető másodlagos infrastruktúráját – ahogy a Városháza fogalmazott – főként keletről érkezett vendégmunkások működtetik: éttermekben és kifőzdékben főznek, mosodákat, irodaházakat takarítanak, taxit vezetnek és időseket gondoznak. Ki nem állhatom ezt az Orient expressz elnevezést, Piros Metró a neve, de nehéz lenne tagadnom, hogy a város keleti részéről hozza a főleg távol-keleti bevándorlókat, így a pesti élc megint célba talált.

Ahogy én is. Akár csukott szemmel is letalálok Pazár doktor irodájába a Bonctani Intézet alagsorában. Olyan korán volt, hogy még a portás is asztalára borulva aludt. Fél hat múlt pár perccel, és az Üllői út lassan ébredezett, mint egy öregember, aki ugyan felületesen alussza át az éjszakát, és korán felébred, de nehezen kászálódik ki az ágyból. A metróállomás felé baktattak páran, a villamosokon több üres hely volt, mint foglalt. A metrón én is csak néztem magam elé, mert újságot sem tudtam venni. Az ajtók mellett kisebb plakátok lógtak, és amint megláttam Az ötödik pecsét sikerét harsogó mondatokat, megfogadtam magamban, hogy akármennyire nem akarom, meg kellene néznem. Talán Milla eljön velem még egyszer, hiszen ő még azelőtt látta, hogy Oscart kapott volna a film. De nehezen vitt rá a lélek.

Felkelni sem ment könnyen, és az sem könnyített a dolgomon, hogy majdnem tíz éven keresztül ilyenkor már a Dunán voltam a hajómban, mellettem a társaimmal, a parton meg az üvöltöző edzőnkkel. Ennél már csak az volt jobb, amikor Porecski mester is hajóba szállt, és közvetlen közelről üvöltözött velünk. Az más volt, akkor a társaim, a haverok kedvéért keltem fel és mentem le a szigetre, de most egy halott miatt csörgött napfelkeltekor az óra. Meg Pazár doktor miatt, akivel állítólag fiatalabb korában – még mielőtt elment volna a Nyugat-Indiákra a harmincas évek végén – könnyebben lehetett bánni, ám öregségére kezelhetetlen lett, és még csak szóba sem lehet hozni a nyugdíjba vonulását, noha legalább nyolcvanéves. A patológia vén bölénye, akinek munkáját – Vezérfonal a boncoláshoz címmel – még a környékbeli országokban is lefordították és kiadták, a Semmelweis Egyetemen ebből tanítanak. Gyanítottam, hogy a boncolás közben feléledt halottról szóló pletykát saját maga terjesztette, annyira ódzkodott attól, hogy halála utána őt is felnyissák. Ki tudja, mire bukkannának.

Lehetetlen napirendjét is az egyetemi állására hivatkozva vezette be. Állítása szerint már háromkor felébred, négykor az intézetben van, és hétkor már távozik is, hogy az egyetemen vegzálja a hallgatókat. Ugyan a világért be nem vallanám neki, de kifejezetten kedvelem az öreg patológust. Egy másik világból ragadt itt, és pontosan értettem, amikor 56-ban kriptikusan ennyit nyilatkozott a történtekről a boncolásra váró többtucatnyi holttest mellett: – A politikusok jönnek-mennek, a halál, az kérem, ugyanaz marad. A halálnak semmi sem imponál.

Lementem a lépcsőn, át a kis udvaron, ahol minden hétfő reggel hét és nyolc között azoknak a halottaknak a ruháit és egyéb személyes tárgyait árverezik el, akiket vagy nem tudtak azonosítani, vagy senki sem jelentkezett értük. Most csend honolt a kis udvaron, a földet letaposott fű és eltaposott csikkek borították.

Az ajtó nyikorogva engedett a nyomásnak, a mennyezeten neoncsövek öntötték jéghideg fényüket, amiben még Ferrari Violetta sem nézett ki volna jól, noha ő minden fényben, időben és esetben lélegzetelállítóan néz ki. Először benéztem Pazár irodájába. Van titkárnője, de vagy cetliken, vagy telefonon tartják a kapcsolatot, lévén mire a nő bejön dolgozni, a doktor már régen úton van az egyetemre. Szélesre tártam az ajtót, és megcsapott a friss tepertő illata. Csak remélni mertem, hogy Pazár még nem reggelizett. Szemem megakadt az asztal mögött lógó fényképen. Meg mertem volna rá esküdni, sok kollegámmal együtt, hogy Pazár doktor van rajta, de valahogy egyikünk sem volt biztos benne, mert nehezünkre esett elhinni, hogy a magas, erős testalkatú, nekünk háttal álló férfi a mi doktorunk lenne. Egy gyönyörű, fekete lány keze felé nyúlt. A lány arcán bájos és kacér mosoly ült, mozdulata pedig azt sugallta, hogy miután megfogta a férfi kezét, magához rántotta, ledőltek a homokba, és szeretkezni kezdtek a tengerparton, miközben a háttérből egy kihunyt vulkán őrizte őket. Ez nem lehetett a mi Pazárunk, aki disznósajtot eszik abált szalonnával, miközben dohányzik és sört iszik. Ez nem lehetett a mi Pazárunk, aki még most kicsit belehal minden egyes boncolásba. Ez nem lehetett a mi Pazárunk, aki egyetemi tananyag. Ez nem lehetett a mi Pazárunk, ez az öreg, rogyadozó térdű, tar kopasz idős úr, akinek fogait a dohánylé húzta barnára, akinek egy szemüveg lóg a nyakában, egy meg az orrán ül. Az a sudár, erőtől duzzadó férfi nem lehetett ez az öregúr, aki alig töltötte ki kopott, a használattól kifényesedett zakóját, és kihúzni sem nagyon tudta már magát.

Ez nem lehetett ez az öregember, akit a boncterembe vezető ajtóba vágott ablakon keresztül figyeltem, amint szuszogva és bosszankodva ölti össze a boncasztalon fekvő férfi mellkasán ejtett y alakú vágást. A hűtőkamrák előtt álló boncasztal fölött a legmodernebb lámpa, benne számtalan izzóval, akár egy légy szeme, mert az öregnek szüksége van minden egyes lumenre, hogy rendesen lásson.

Szája sarkából szipka lógott, abban cigaretta füstölgött. Ez az egyetlen engedmény, amit az egészségmegőrzés érdekében hajlandó volt tenni. Egy szipka. Benyitottam az ajtón.

Doktor Pazár hunyorogva emelte fel a fejét, és kellett neki pár pillanat, mire azonosítani tudott.

– Nemes. Mit akar?

– Van ez a lány, tudja, és nem tudom, hogy most akkor moziba hívjam el, vagy… – hallgattam el.

– Ha gondolja, megadom a Kellér számát, ő majd értékeli a humorát. Az öccsét a múlt héten boncoltam.

– Meghalt az Andor?

Pazár szívott egyet a szipkából, majd kifújta a füstöt az orrán keresztül.

– Nem. Élveboncolósat játszottunk.

Közelebb léptem. Pazár benyúlt a zsebébe, és előhúzott egy cigarettatárcát, benne olyan cigarettákkal, amikről senki sem tudta, honnét valók és honnét szerzi őket. Ambrus Kati az erkölcsvédelemről tényként közölte mindenkivel, hogy nem is dohány van benne, hanem mindenféle szárított gyógynövény és porrá tört szegfűszeg. Azt senki sem tagadta, hogy érezni lehetett némi szegfűszegillatot, amikor dohányzott, de Váradi, egy másik erkölcsvédelmis szerint csak azért, hogy elfedje a marihuána szagát. Én ebben nem tudtam és nem is akartam állást foglalni, mert a cigaretta úgy volt büdös, ahogy szívta.

– Köszönöm, még mindig nem.

– Nem? – emelte rám tekintetét. Szeme már vizenyős volt, és ezt sokan félreértelmezték. Főleg a védőügyvédek, amikor a tanúk padjára hívták. – Csak nem dőlt be annak a marhaságnak, hogy ártalmas az egészségre?

– Látom, maga sem – feleltem.

– Én maximum az ágyba dőlök be.

– Ha így folytatja, akkor ágynak lesz az. A dőlés.

– És az magát mit érdekli, Nemes? Azt ne mondja, hogy aggódik értem, mert akkor röhögnöm kell, és annak senki sem fog örülni itt – mutatott maga mögé. Ugyan tizenöt éve ismerem, de még mindig nem tudtam eldönteni, hogy mikor viccel. – Különben is, a cigarettafüst itt senkit sem zavar.

– Kellér Dezsőnek biztos volt pár szava.

– Miért gondolja, hogy lejött ide?

– Nem tudom – feleltem. – Csak…

– Csevejre jött, vagy akar is valamit?

A férfira mutattam, akit Pazár éppen összeöltött.

– Nos – ejtette a doktor egy fémtálkába a tűt. – Ennél egyértelműbb semmi sem lehetne.

– Amennyiben?

– Azonnal beállt a halál, amikor a penge behatolt az agyába.

– Sejtettem.

– A szíve még dobbant kettőt, és kész. Mint a rongybaba. Van pár apróbb sérülés, főleg hámsérülés, ezek akkor keletkeztek, amikor a földre zuhant, de egyik sem vérzett.

– És mivel ölték meg?

Pazár lassan csóválta a fejét, amitől megnyúlt tokája jobbra-balra lengett, akár egy vénséges kutyáé.

– Ilyet egyszer láttam eddig életemben. Valamikor harminckettő áprilisában hoztak be egy gépírónőt, annak a szívében volt ilyen.

– Tőr?

Pazár elém tartott egy fémtálat, abban pedig egy papírvágó kést.

– Szóval nem tőr – néztem a fegyvert.

– Amilyen éles, akár tőr is lehetne. Valaki sokat dolgozott azon, hogy hegyes legyen, és éles. Akár egy tű, nézze csak meg.

Közelebb hajoltam. A penge valóban tűhegyes volt, élességét tekintve pedig hittem a doktor szavának.

– Eddig is sejtettem, hogy Mr. Beresford nem a pillanat hevének esett áldozatul.

– Sejtése helyes.

– Eredetileg azt hittem, hogy ez egy ilyen régimódi tőrkés, tudja – magyaráztam, keresve a szavakat. – Mint amilyenek régen a sétapálcába rejtett kések vagy kardok voltak.

– Nemes, hova járt maga iskolába? – nézett rám Pazár hitetlenkedve. – Miket olvasott? Arsene Lupint?

– Esernyőbe is szerkesztettek már tőrt. A végébe. Ölni nehéz volt vele, de sebezni igencsak könnyű.

– És ezt is Angliában tanulta?

– Még ha csak tanultam volna – feleltem. – Saját szememmel láttam.

– Tudja, mit, Nemes? – nézett rám Pazár a cigarettafüst mögül. – Nem fogom megkérdezni, mit látott még. Nem biztos, hogy imponálna nekem.

Elvörösödtem.

– Nem is azért mondtam, hogy…

– Na, de ha már szóba hozta – ballagott oda az öreg az asztalhoz, és felvett róla egy papírt. – A kés.

– Mi van vele?

– A régebbi időkben – kezdte Pazár, és nagyon hálás voltam neki, amiért a „szép” jelzőt kihagyta, mert attól a szám sarka is rángani kezdett, hogy a „régi szép időkben”. Mintha ezek az idők, most, itt, ezek nem lennének szépek. És izgalmasak. És modernek.

– Igen?

– Akkoriban ezzel a magánhivatalnokok szokták szíven szúrni magukat. Vagy fiatal leányok az ő nagy elkeseredésükben, amiért magánhivatalnok vőlegényük sikkasztani méltóztatott, ekképpen döntve mindenkit azonnali hatállyal és végérvénnyel anyagi csődbe a környezetében – nézegette Pazár a cigaretta parazsát. – Olyanra is akadt példa, hogy papírvágó késsel óhajtotta a gyilkolni készülő felszarvazott férj a revolver csövébe beszorult golyót kipiszkálni.

– Arra nem volt példa, hogy valakit papírvágó késsel szúrjanak le? Előre megfontoltan?

– Hogyne lett volna – felelte Pazár kissé bánatosan, mert a cigarettából alig marad valamit. – Csak a papírvágó kés jellegéből fakadóan ritkán szoktak sikerrel járni, lévén az ilyen eszközök tompák és életlenek, és rendszerint könnyen törnek. Nagy eltökéltség és szerencse kell hozzá, hogy valaki pont betaláljon vele két borda közé.

– Vagy a tarkóján keresztül az agyába.

– És akkor a késről még nem is beszéltünk.

– Mert? Mi van a késsel?

– Majd az irodámban elmondom – sóhajtott Pazár, és elindult az ajtó felé. Követtem, mire hátrafordult: – Legyen szíves, tegyen rendet maga után. A holttestet letakarjuk, és hátratoljuk a hűtőkamrába. Mintha élne, és nehogy nekem röhögni merjen.