Fordította

PAPOLCZY PÉTER

Gyerekeimnek, Henricnek, szeretettel

EGY

Téli menyasszony

Vanna öltözteti fel a fiatal menyasszonyt, szorosra húzza a fűzőt a teste körül. Talán ő az egyetlen, aki csakugyan érti, miről szól ez a házasság, így aztán némi felelősséget érez azért, ami történni fog. Egész éjjel egyetlen hunyást sem aludt, csak forgolódott a cselédszobában, várta a hajnalt, és mindazt, amit ez a nap hoz. Nincs más választása, ő csak teszi, amire utasítják, de a részvétel mégis csak részvétel, és ő kézzelfoghatóbban vesz részt bárki másnál – ő húzza meg egyre erősebben a zsinórokat, mígnem a menyasszony a lehető legkarcsúbb. Sőt kicsit még annál is karcsúbb.

Vanna szemét a fáradtság tejszerű fátyla vonja be, ahogy nézi a művét a tükörben, máskor nem szokott ilyen hűvös lenni a tekintete. Ma minden fagyott, a fűző zsinórjait húzkodó ujjai éppoly hidegek, mint a tenger, amin át kell majd kelniük a szigetre, ahol az esküvőt tartják. De a hangulatnál semmi sem fagyosabb. Egy csepp vidámság sincs a levegőben, egyáltalán nem érezni a várakozást. Ilyen szorosra húzni a zsinórokat egy fűzőben kíván némi tapintatlanságot, és Vanna ennek nincs híján, ha a szükség úgy hozza. A Ceder családdal általában kesztyűs kézzel kell bánni, de most nem. Vanna elsődleges feladata tudni, hogy mit várnak tőle, még mielőtt munkaadói maguk ráébrednének, és ő ennek tökéletesen eleget tesz. Ő a Ceder család életének néma tanúja. Mindig is az volt.

Vanna már az ötödik menyasszony fűzőjét húzza meg, ez az utolsó, a legfiatalabb, a legtürelmesebb. Ahogy a mellkas a tüdőre szorul, a légzése egyre felszínesebbé válik, de nem panaszkodik, nem fájlal semmit, még egy kérlelő pillantást sem lövell a tükör felé. Csak áll mozdulatlanul, és tűr széttárt karral, alig látható verítékgyöngyök jelennek meg a halánték szőke pihéinél. Csak mered előre, míg Vanna egyre csak húzza a zsinórokat, erősen, a vőlegény anyjának utasítása szerint. Amennyire meri. És Ivanért szinte bármihez van mersze.

A menyasszony keble domborodik a fűző fölött, a hasa egyre inkább belapul. Folytatódik a harc, amíg a mesterségesen létrehozott derék kellően vékony nem lesz. Az alkalomra varratott ruha nemrég érkezett meg, egy lila-fehér kreáció, amit a város legügyesebb varrója készített az anyós utasításai alapján. Ő választotta az anyagot, egy kiváló, méregdrága chintz volt, selyem- és organzakiegészítőkkel, azonkívül a szabóját is kölcsönadta – nagy kegyesen, de ha nem kérték volna, ragaszkodott volna hozzá. Ha már egyszer minden hibádzik ezzel a házassággal, legalább a ruha legyen tökéletes. Ceder asszonyság szerint ez az öreg zsidó, akit a háború megkímélt, a legügyesebb szabó Koppenhágától északra. Sőt Berlintől északra nála jobbal még nem volt dolga, és sokat elkoptatott már. Kérte, hogy semmivel ne fukarkodjon, ne próbáljon neki megspórolni semmilyen költséget. Isten a részletekben rejlik, és most tényleg nagy szükség van rá.

Az utolsó átalakulásra a pár majdani szobájában kerül sor, ahol a hitvesi ágy már meg van vetve az örökölt ágyneművel. A nagypolgári lakás legfelső ablakain át látszanak a hajók, amik lehorgonyozva várják, hogy a násznépet kivihessék a szigetre. A Strandväg mentén a hársfasoron a villanylámpák igencsak lengedezni kezdtek vékony vezetékeiken, kezd felerősödni a szél. Hó kavarog a levegőben.

Vanna komoran áttér a magas szárú csizmára, és pont olyan erősen köti meg, mint a fűzőt, mint aki így akarná elejét venni, hogy a menyasszony eldőljön. Csak halvány sejtése van, mi várhat rá. Befogadják a családba, csak egy hajóút és egy „igen” választja el tőle – ez az egyetlen szó, amit a menyasszonynak tudnia kell jövendőbelije nyelvén, rövid szó, Vanna megtanította neki a tökéletes kiejtést. Ivan az öt fivér közül a legidősebb, mégis ő nősül utoljára, pedig mindig is az ő kegyeit keresték a leginkább. Már betöltötte a harminchármat, a menyasszony tizenhét éves, és a semmiből bukkant elő. Mintha mindenkinek bűzlene a dolog.

*

Különös nyugalmat érzek. Mindennek vége, régi életem kitörölve. Vanna olyan szorosra húzza a fűzőt, hogy a csigolyáim ropognak. A bordák rugalmasabbak, mint hinné az ember, őt legalábbis mintha ez a meggyőződés hajtaná. A magas szárú csizmát is pont olyan feszesre húzza a bokámon, mint a fűzőt a csípőm és a mellem között. Mint aki azt szeretné, hogy egyenes gerinccel nézzek szembe azzal, ami vár. Minden milliméternél emlékeztetnem kell magamat, hogy jót akar nekem. Az utolsó húzásnál mélyen a szemembe néz. A gyengédség kemény fűzője.

Rajtam kívül mindenki jelen van. Én vagyok az űr a szobában. A chintznek és organzának nagy fehér halomba kellene rogynia az üres tér körül, ami én vagyok. Én valahol messze járok, egy olyan helyen, aminek a létezéséről a többiek még csak nem is tudnak.

Vannának Eva, Cecilia és Irene segít az öltöztetésemben. A neveik törékeny virágokat idéznek, de gyorsan ráébredek, hogy ők maguk nem. A beházasodott Ceder nők. Majdani sógornőim, csak Nora hiányzik. Betöltik a szobát hűvös szépségükkel, világos sminket viselnek. Az én szempillámat annyira lehúzza a festék, hogy alig tudom nyitva tartani a szememet. Irene feketítette.

– Tudunk valamit csinálni a hajával? – kérdezi Eva.

– Hajtű. Ezer darab – mondja Cecilia nyomatékkal, és fehérre púderezett homlokát ráncolja a nap tiszteletére különösen feszes frizura alatt.

Az egyforma vörösesszőke hajszín és a hófehér bőr miatt Eva és Cecilia testvéreknek tűnnek – és Irene a sötétebb, hosszú lábú nővérük. Istennek legyen hála a hajtűkért, mit csináltak a nők a feltalálásuk előtt – haj mindenhol, tartás és stílus nélküli, zabolátlan fürtök… Amikor hallom, hogy nézetük szerint egy rakoncátlan frizuránál rosszabbat elképzelni sem lehet, sejtem, hogy soha nem fogunk tudni szót érteni. Tekintetük elégedetten pásztáz rajtam. A bőrömön, ami még mindig a nyár árnyalatát viseli, a karomon, amin meglátszik a favágás, homoktövisszedés, gazolás, a nyakszirtemen, ami barnára sült, miközben hínárt szedtem, borostyánkövet kerestem a part mentén, és nagyokat sétáltam a tenger mellett. Mindent el kell fedni, rejteni, bepúderozni: a karomat, a nyakamat elöl-hátul, a mellemet. Mit gondolna a nővérem és a húgom, ha most látna… Erről álmodtál?

Most már versenyt futunk az idővel, a sógornőim szemrehányásokat tesznek maguknak, amiért nem látták előre, mennyire időigényes lesz a közös anyósunktól kapott feladat, amit szemmel láthatóan halálosan komolyan vesznek. Egész délelőtt ezzel foglalatoskodtak, de még mindig messze nem tűnnek elégedettnek.

Ivan nincs itt, de érzem a tekintetét az ajtónyíláson át, távolról követi a harcot, hogy menyasszonyt faragjanak belőlem, akivel meg lehet jelenni. Vanna, a keménykezű cseléd gondoskodásával. A sógornőim az utolsó kritikus részletekkel. És egy idő után Ivan anyja is jön, és hűvösen szemrevételez. Amikor belép, mindenki elhallgat, visszatartja a lélegzetét, míg ő szótlanul besuhan a hálóba. Még a sógornőimnél is magasabb, és a hatást csak növeli, hogy az ő haját is feltornyozták, ezüst oszlopként meredezik a feje tetején. Egy csepp sötét rubint a fehér nyaka előtt. Hűvös, világos szempár. Vizslatva körbejár, szemügyre veszi az átalakulást. Nem mond semmit. Csak néma biccentéssel jelzi a jóváhagyását, megigazítja a hálószoba karosszékein a hajolajillatú háttámlavédőket, és kimegy a szobából.

Mindez valahol a messze távolban történik. Egy menyasszonyt felöltöztetnek, hogy férjhez adják. Látom őt a mennyezetig érő, aranyozott keretű tükörben. Foglyul ejti az üveg, ami annyira ferde, hogy az arcvonások a felismerhetetlenségig szétcsúsznak. Vagy csak már én nem ismerek régóta magamra. Figyelem a testemre irányuló gondosságot és erőfeszítést, ahogy egyre jobban szorít az idő, egyre kevésbé gyengéd a kezelés. Egy kemény ondolálófésű, éles hajtűk, Vanna váratlanul érzéketlen csípései. Nézem a körülöttem tüsténkedő kezeket. A tükörben leendő sógornőim átalakítanak saját másukká. Legalábbis megpróbálják, nem tűnnek éppen elégedettnek az eredménnyel, de legalább egyáltalán nem kímélik magukat. Én a rendelkezésükre bocsátom a testemet, ez minden. Csak arra van szükségük. Csak azt fogják férjhez adni.

A menyasszonynak ilyenkor nincs más dolga, mint tűrni, adják az értésemre. Újdonsült férjem engedélyével korán vissza fogok tudni vonulni az ünneplésről anélkül, hogy különösen felkelteném vele bárki figyelmét. Hát nem így szoktak végződni a lakodalmak ebben a családban? Az ünneplés női tárgya az izgalomtól kimerülten eltűnik a táncparkettről, amikor még fiatal az este, mert nincs hozzászokva a pezsgőhöz és a tánchoz magas sarkúban. És a helyét átveszik más nők… akiket kevésbé dermesztett meg a pillanat komolysága, tapasztaltabbak, közvetlenebbek, jobban élvezik a mulatságot.

*

Irene lassan leereszti a fátylat az arcom elé. Tekintetével nem ereszti az enyémet, hogy minél mozdulatlanabbul álljak, amíg rögzíti az anyagot. Egy adott hangulatban őzikeszeme hirtelen nedvessé válik, és furcsa, hűvös, fémes fénnyel csillog, átható, ugyanakkor vak tekintettel mered. Óvatosan beszívom az enyhe púderillatot felfedett hónaljából, ahogy áll a fejem fölé emelt karral. Púder, a veríték enyhén édeskés beütésével, ez Irene erőfeszítéseinek nem várt következménye. De a mindig éber Vanna ott terem a púderpamaccsal Irene simára borotvált bőrénél, és diszkréten menti a helyzetet. Ujjatlan, patinazöld fényű ruhájában Irene a legszebb mindannyiunk közül. Bárki más döglégynek hatna ebben a színben, ő hosszú, hófehér karjával olyan, mint egy tüneményes pillangó. Sötét haja két tökéletes, művészi victory roll-ba van feltekerve.

Hirtelen leereszti a kezét, és kifakad:

– Most őszintén…

– Mi az? – kérdezi Cecilia és Eva kórusban.

Hiába igyekeztek, hogy felnőttnek nézzek ki, csak azt érték el, hogy úgy festek, mint egy kisminkelt, felcicomázott gyerek, állítja Irene, és közben figyeli, amint Cecilia a már így is teljesen sima bőrömre újabb és újabb púderrétegeket visz fel – mintha a bőrt a sok tökéletes réteg alatt szem nem illethetné.

– És ez a fátyol – mondja tovább Irene, és megigazítja, hogy pont jó távolságra legyen az arcomtól, ne takarjon, csak fedjen, és közben készségesen lefordítja nekem a gondolatait a fátyol esetlenségéről. Egy gyerek szintjén beszél franciául, de hát én is.

– Hogy a menyasszonynak fátyollal a szája előtt kelljen férjhez mennie… mint akinek nincs hangja.

Cecilia és Eva vidáman nézik Irene-t, míg beszél. Vanna kevésbé szórakozik jól. Ez most kérdés, megállapítás, vagy egyenesen nyílt provokáció? Vanna azon nyomban lepisszegi őt, Ivan anyja még meghallhat minket a nyitott ajtón túl.

Egy szomszédos szobában szól a rádió. Nürnbergben még tart a per:… egymás mellett a vádlottak padján, tudósít egy kifejezéstelen hang, Dönitz, Frank, Frick, Fritzsche, Funk, Göring, Hess, Jodl, Kaltenbrunner, Keitel, Von Neurath, Von Papen, Raeder, Von Ribbentrop, Rosenberg, Sauckel, Schacht, Von Schirac, Seyss-Inquart, Speer, Streicher… Ezek azok, akik nem végeztek magukkal, akiknek nem sikerült megszökniük, vagy akiknek valami mondvacsinált okból megkegyelmeztek.

Ivan kénytelen volt írni a királynak, hogy megtarthassák az esküvőt. Túl fiatal vagyok, de hát a körülmények is – ahogy azt hosszú fejtegetésében hangsúlyozta – „rendkívüliek”. Szinte mintha akarná a botrányt, suttogják a rossz nyelvek. Tudatosan keresi. De miért? A pletyka hullámai veszélyesen magasra csapnak az ismeretségi körében. A gyerek menyasszony, a lányara, ki ő, a lány a semmiből, a háborúból, az isten tudja, honnan? Ivan, aki bárkit megkaphatott volna, tényleg, akárkit. Ugyanakkor, úgy tűnik, tényleg egy „akárkit” kapott. A vőlegényt magát mintha teljesen hidegen hagynák a szóbeszédek. Mégis rászegeződik az összes tekintet. Bármennyit is találgatnak velem, az idegen menyasszonnyal kapcsolatban, mégis Ivan a nagy talány. Ő kel el utoljára a sokak által áhított fivérek közül, aggasztóan sokáig maradt agglegény. Míg az öccsei szép sorban megállapodtak – ráadásul mind olyan nővel, akit Ivan korábban elutasított. Legalábbis ezt beszélik. Hogy a sógornőim mind utána epekedtek és koslattak, aztán beérték valamelyik öccsével.

Beöltöztetve és a kibírhatatlan hideg miatt szőrmébe bugyolálva vezetnek ki a partra, ahol a násznép kékre fagyva várakozik. Mindenki bámész szeme láttára az evezősök beemelnek a vezérhajóba. És a nők szemében megpillantom az irigységen túl a szánakozást. Ilyen fiatalon máris a házasság kelepcéjében, a gyereknevelés kalickájában…

Sajnálnak? Engem? Ó, ha tudnák.

Szigetvilág

Az év leghidegebb napján a szigetvilág fehér és mozdulatlan, egészen Finnországig be van fagyva. Nyitott hajók hosszú karavánja szállítja a násznépet a sziget felé a jégtörő vágta keskeny folyosóban a végtelenbe nyúló jégtengeren át. A hó és a hideg minden hangot tompít, csak a bátor evezősök fújtatása és az evezőcsapások hallatszanak a hajósorból. Miközben mi, utasok, egy helyben ülve próbáljuk magunkat melegen tartani. Minden belégzéssel megfagy a levegő a torkomban, de én üdvözlöm a hideget, tisztító az égetése, rendezi az ember gondolatait. A hadseregtől kölcsönzött jégtörő előreküzdi magát a tenger kemény, csillámló páncélján át. Bundánkban azokra az állatokra hasonlítunk, melyeknek a szőrméjét magunkra öltöttük, csak kicsit tépázottabbak vagyunk a fagyos szélben: ezüstróka, coboly, ocelot. Ragadozókkal körülvéve ülök én is egy állat bundájában, amit még csak fel sem ismerek – vakítóan fehér téli prém, puha, mint egy simogatás, de nehéz, mint a bűn.

A Ceder-szigetre tartunk. Ez a legtávolabbi sziget a tengersávban, sehol nincs szárazföld a láthatáron, csak az, ami az ember talpa alatt van. Szép napokon odakint az ember úgy érzi, övé a világ, más napokon meg mintha ő lenne az utolsó túlélő a Földön, mondta Ivan, de nem árulta el, neki melyik van inkább kedvére. Ezen a félreeső helyen lesz az esküvő. Még egy hagyományos nyári esküvőre is művészet lett volna mindenkit kiszállítani oda – télen kész téboly. Hazardírozás, ahol a mérleg egyik serpenyőjében az időjárás hatalmasságai vannak, a másikban a puszta szerencse.

Az anyós, Fredrika, fenséges magányában trónol felénk fordulva a vezérhajó orrában, komor gyászruhájának vállára elegáns mókusprém terül. Ott vannak a fiai, Maurits, Karl, Nils és Måns, annyira nem hasonlítanak egymásra, hogy csak a szemük színe árulkodik a rokonságról. Ivané is ilyen, biztos az apjuktól örökölték. Akárcsak talán az arisztokratikusan magas homlokot. Négy átható, borostyánkőszínű szempár szegez az ülésemhez, és mögöttük Fredrika vizenyős, világos szeme. Komoly arcok, leszámítva Maurits alig látható, sikamlós vigyorát.

Mint kiderült, Ivan köztük az egyetlen, aki fel tud venni egy frakkot úgy, hogy ne nézzen ki röhejesen. Kifogástalanul visszafogottan, hűvös távolságtartással, mondhatni elérhetetlenül ül mellettem. A bőre halvány, mint a tajték az öbölben, amikor szemem sarkából rásandítok, tökéletes arcvonások, mint amiket vésővel készítettek. Csak az orr ferdesége ront a tökélyen. Mintha valamikor eltört volna, és csak a felét nyomták volna vissza a helyére. Karl az egyetlen, aki nem frakkot vett, katonásan egyenes háttal feszít tiszti egyenruhájában. Mellette Måns, aki az öltözékére egy inkább nőhöz illő bundát vett. Ő a legfiatalabb fivér, és van benne valami könnyed huncutság, ami a testvéreiből mintha hiányozna. A teljes arcát belepő szeplőknek köszönhetően fiatalabbnak tűnik a koránál. Nilsben van valami merev és kemény, olyan, mint egy cédrus, amire nyilván szüksége volt, mivel nem sokkal Maurits, a család fenegyereke után született, és ez meglátszik. Ivan orra lehet akár Maurits műve is.

A hajó közepén ülnek a keményen dolgozó evezősök. A tatban meg mi: menyasszony és vőlegény, dermedten ülünk a tatülés irhaszőnyegein a fehér vitorlavászonból készült tető alatt, amit máris lehúz a bőséges hómennyiség. És a mögöttünk lévő hajókban szétosztva ülnek a Ceder fivérek asszonyai, a gyerekek, a pesztonkák, a tanúk, a koszorúslányok, a rokonság, a család barátai, a kórus, a szakácsnők, a felszolgálók. A pap. És a szórakoztatásért felelős csapat.

Nem tartjuk magunkat a szokáshoz, miszerint a házaspár az utolsó pillanatig ne találkozzon – még ha szerencsétlenséget is hoz látni egymást, mielőtt megkötjük életre szóló frigyünket. Érzem Ivan testének melegét, ahogy ül mellettem, de nem ér hozzám. A szeme annyira fénylik a hidegtől, hogy látom benne saját tükörképemet, amikor egy pillanatra felém fordul. A hajamban gyöngyvirág, a kezemben fehér liliom, az arcom komor a fátyol mögött, amire Vanna egy ormótlan cobolyprém sapkát nyomott az anyós tiltakozása ellenére. Milyen kár lenne, ha halálra fagyva érkeznék a saját menyegzőmre, mondta Vanna.

Ivanon nem lehet kiigazodni hűvös, jól nevelt viselkedése miatt. Továbbra sem tudom, mit gondol, amikor rám néz. Tökéletes rejtélynek tűnök a számára, vagy olyan valakinek, aki veszélyessé válhat, ha nem vigyáznak velem? Talán csak veszélytelen, kihasználható, fiatal nőnek lát? Vagy egy szokatlanul kemény rügynek, ami remélhetőleg valami szépet fed fel, ha végre kifakad.

Mindenki próbálta lebeszélni Ivant erről a szigetről, de ő kitartott mellette. A sziget vagy semmi. Kivitelezhetetlen ötletnek tűnt; ilyen sok embert ilyen messzire vinni befagyott vizeken át, ráadásul egy olyan területen, ami nemrégiben még háborús övezet volt. A nap hősei ebben a hófúvásban az evezősök lettek. Az utat vágó jégtörő Karl érdeme, a tiszté a családban – megmozgatott minden követ, amit a hivatása lehetővé tett, és neki köszönhetően a lehetetlen lehetségessé vált. Ez az ő hozzájárulása a katasztrófához.

Arról nem Ivan tehet, hogy az év elképzelhető legrosszabb időszakára esett az esküvő, a családja a lehető legtovább akarta halogatni, ezért alakult így. Ez az esküvő a szó minden értelmében botrány lesz, de azt senki nem állíthatja, hogy nem szép – káprázatos téli tájban zajlik majd, hatalmas fehér tengeri rónák szolgáltatják a hátteret. Szálló porhó, fátyolos napsütés és csodálatos talaj menti fények kísérnek végig az úton, míg meg nem pillantjuk a szinte éteri ragyogást a sziget fölött. De akkor már annyi dér gyűlt a fátylamra, hogy csak a hókristályokat látom, és nagyon átfagytunk, mintha készülnénk átsiklani a túloldalra, átlépni a vékonyka határvonalat élet és halál között.

A matriarcha lép ki először a szárazra, az evezősök segítik. Merevvé fagyva, de ünnepélyesen lépdel a fehér szigeten, a mókusprémet palástként viseli a vállán, és orcája izzik a hidegtől az amúgy nagyon sápadt arcbőrén. A sziget a ropogó hókéreg és a zúzmara tokjában. Leendő sógornőim csúszós cipősarkokon vezetnek el egy kellemesen felmelegített mellékszobába egy végső szemlére. Púder a pirosan virító arcomra, még egy kis szemfesték, még egy kis rúzs, le a bundával és a cobolysapkával, egy kis sherry, hogy oldódjon a nyelv, és a szám ki tudja mondani a mindent eldöntő igent.

A termet gyertyákkal és téli virágokkal díszítették fel az esküvőre, kék szellőrózsák, sápatag gyöngyvirágok, boglárkafüzérek. Egyetlen vendégnek sem jut eszébe levenni a bundát, muffot, fejfedőt, annyira dermesztően hideg van még házon belül is. Még a férfiak is magukon hagyják a szőrmesapkát, mintegy dacolva Istennel és ezzel a szertartással.

A házasságkötő terem máris tele van széttaposott rózsaszirmokkal, és a pocsékolás még csak most kezdődött. A fejadagrendszer még mindenkinek elevenen él az emlékezetében. Sok mindent továbbra is nehéz beszerezni, de ennek nem szabad megmutatkoznia a lakodalmi menün. Ami heteken át álmatlan éjszakákat okozott Vannának.

A szertartás közepén a pap int nekem és Ivannak, hogy forduljunk az egybegyűltek felé. Talán azt várják, hogy félénken lesütöm a szememet, de egyenesen előrenézek. Meglep a sok csillogó tekintet a tömegben, fátyolosak a hidegtől vagy a terem visszafogott pompájától, vagy talán az Ivan iránti viszonzatlan érzések miatt? Vagy rám néznek, és eszükbe jut valami… a kiházasított lányuk vagy a saját esküvőjük; a félelmetes nászéjszaka, talán egy boldog kezdeti időszak friss házasokként, valami keserédes emlék? Könnyekért nekem sem kellett soha a szomszédba mennem. De eszembe sem jutna kimutatni az érzéseimet ezeknek az embereknek. Soha nem voltam még egy teremben, ahol ily kevés a gond, és ily sok a könny. De a jégkirálynő szeme száraz. Vajon megkönnyebbült, hogy végre megnősítheti utolsó fiát? A „visszautasítót”, aki mindig meghúzta a vészféket jóval azelőtt, hogy a házasság fennálló akadályait egyáltalán vizsgálták volna. Az utolsó gyerekét, ha nem számoljuk jócskán túlkoros lányát, és őt mintha már senki nem számolná. Soha nem beszélnek róla, pedig legalább az anyjának hiányozhatna egy ilyen napon. De Fredrika most minden figyelmét Ivanra irányítja. Egyetlenegyszer sem illet engem a tekintetével, ahogy pici és dermedt, fehér kesztyűs kezem eltűnik Ivan nagy kezében. Pedig hamarosan az ő nevét fogom viselni, és fia jó híre az én kezemben lesz.

*

A nászéjszakán történik meg. Éppen hogy bejutottam a Ceder családba a hátsó bejáraton, a házasságnak nevezett keskeny hasadékon. De ezen az estén semmi sem terv szerint halad, annyira hideg van, hogy a tortát nem lehet felvágni, jég csapódik ki a bólén, a buborékok belefagynak a pezsgőbe, és a férfiak hátrafésült, pomádés haja fényes sisakká merevedik. A menyasszonyi csokor érzékeny liliomai elfeketednek a hidegtől, és a finom menyasszonyi fátyol szétszakad, mint a leheletvékony pókháló, amikor átmegyek a kapun. A mulatság egész éjszaka tart, a hóvihar miatt egyre nyúlik, mert még a katonai jégtörővel sem lehet most visszamenni, olyan erőteljesen süvítenek a jeges szelek a sziget körül. A vendégek kénytelenek bátran megpróbálni itallal és tánccal melegen tartani magukat, és ahogy telnek az órák, és az alkohol meg az álmosító ünnepi ételek folyamatosan áramlanak, a személyzetnek nem kis feladat ébren tartani a vendégeket. Rossz vége lehet, ha valaki elalszik a kihűlt ünnepi teremben, ezt a házat röpke nyári látogatásokra tervezték, és megveszekedett hideg van bent, még így is, hogy tele van emberekkel. A lécfalak hasadékai között befurakszik a hóvihar.

A vihar és a hideg foglyai vagyunk. Az egész násznép oda fog fagyni a székére az éjszaka – téli napforduló, az év leghosszabb, legsötétebb, leghidegebb éjjele –, és mivel Ivan családja a végletekig halogatta ezt a nemkívánatos esküvőt, annyira terhes vagyok, hogy menten szétpukkadok.

Az első hitvesi keringővel kezdődik. Csendes, mégis feszültséggel teli. Ivan jó táncosnak bizonyul, nekem csak követnem kell őt, pont, ahogy a megismerkedésünk percétől tettem. Most először vagyunk ennyire közel, most először tart egyáltalán a karjában. Az alkoholtól már felmelegedett a keze a derekamon. A teremben a zavartalanul bámész tekintetek kizökkentenek, ahogy vizslatnak minket, miközben tartjuk egymást, mozgunk, összenézünk. Mint akik fel akarják mérni, mennyire volt őszinte az igen, amit kimondtam. Csupa idegen tekintet, ismeretlen emberek. Az én életemből nincs itt senki.

Az utolsó ütemek még le sem csengenek, Maurits máris megkaparint. Egy óvatlan pillanatban bukkan elő a semmiből, és magához ránt, átkarolja kőkemény fűzőmet a derekamon, és azt mondja, ideje, hogy a vőlegény átengedjen másoknak.

Ivannak nem lenne szabad átadnia az öccsének, de mit tegyen, rendezzen jelenetet a táncparketten már az este elején? Amikor a tánc forgatagában keresem őt, sehol nem látom. Biztos elvegyült az alkoholos asztal vagy az esküvői mézeskalácstorony köré gyűlő rajban, vagy kiment elszívni egy cigarettát és könnyíteni magán a süvítő szélben. Mindenesetre sorsomra hagy az öccsével, jelen esetben Mauritscal, aki olyan vadul pörget a parketten, hogy végül már úgy érzem, a fűző rácsa ki fog szakadni a helyéről, és majd hegyes dárdahegyek koszorújaként fog körbevenni. Mindenki óva intett Mauritstól, és nyilván nem csak ördögi szépsége miatt. Még a saját felesége, a saját anyja is figyelmeztetett. És Vanna, félreértelmezhetetlen kézmozdulatokkal. A megismerkedésünk estéje óta nagyon vigyáztam vele, de talán mégis alábecsültem? Most könnyű prédává váltam, hiszen a menyasszony soha nem utasíthatja vissza a táncot, minden férfival táncolnia kell a lakodalomban, ahogy azt Irene-től megtudtam. Az ő férje, Maurits, azonban igencsak vét az etikett ellen, amikor nem enged át másnak, miután megszerzett. Bármennyire is remélem, hogy valaki megment durva rángatásától, ez elmarad.

Ha azt, ami ezután történik, Maurits tudatosan eltervezte, akkor valami ördögi terv volt. Pontosan tudja, milyen állapotban vagyok. Még ha szeretné is, hogy ez az esküvő zajos véget érjen, és a bátyja botrányba keveredjen, át kell látnia a kockázatokat. A gyerek születését veszélyesen korán beindítani mindennemű segítségtől távol, játszadozás egy élettel. Most éppen túl részegnek tűnik ahhoz, hogy ennyire rafinált legyen, de elképzelhető, hogy ez is a terv része? Próbálom felkelteni valamelyik másik fivér figyelmét, de egyikük sem jön a megmentésemre. Még Irene sem, pedig észreveszem, hogy minket méreget. Ivant sehol nem látom, habár az egész terem a szemem elé tárul Maurits féktelen manővereinek köszönhetően.

Teszek egy utolsó próbálkozást, hogy kicsavarjam magam a szorításából, és végre elszabaduljak, hallom, ahogy elveszti az egyensúlyát, és belezuhan a zenekarba mögöttem, míg én eliszkolok a táncparkettről. Beszaladok a nászszobába, és remélem, nem jön utánam, mert az ajtót nem lehet belülről beriglizni. De már amúgy is késő. Lassan terjedő fájdalom kezdett el terebélyesedni a derekamban. Hamarosan már olyan erős, hogy nem tudok nem tudomást venni róla, pedig még nincs itt az ideje… Nem így kellett volna lennie.

*

A pokol alighanem egy soha véget nem érő mulatság. Merevre fagyva az oroszországi teleket idéző hidegben a legtávolabbi szigeten a legkegyetlenebb napon az embert elfogja egy érzés, hogy ez most már mindörökké így lesz; ünnepség és szülés a végtelenségig. Harapom a törülközőt, amit Vanna sebtében összehajtogatott, és benyomott a számba. A végsőkig próbálja titkolni, mi folyik idebent. Már megtanultam, hogy az a legjobb, ha az ember teszi, amit Vanna szeretne, így hallgatok, harapok és nyomok. De mit fog tenni, amikor a gyerek először levegőt vesz, és felüvölt? A násznépnek mintha még fogalma sem lenne, hogy én az éjszakánkra gondosan feldíszített nászszobában fekszem, és szülök. A zenészek játszanak, mintha mi sem történt volna. Vanna abbéli reménye, hogy az ítéletidő majd tompítja a társaság részegségét, nem vált valóra, ellenkezőleg. A legtöbben mintha még többet vedelnének, hogy távol tartsák a hideget. Remélhetőleg csak azt fogják hinni, hogy a mámor járatja velük a bolondját, amikor hirtelen felsír egy csecsemő a nászszoba ajtaján túl… Számomra a hideg leginkább egy erő, aminek ellen kell feszülni, amikor jönnek a fájások. A fájdalom démoni erővel ruház fel, mintha a gonosz belülről támadna. Kirúgja az önuralmam lábát, utána mintha már csak a testem heverne ott, és szülne nélkülem – egyedül, erősen, elérhetetlenül.

Egy örökkévalóság után Vanna ráteszi mindkét kezemet a törülközőre, mint aki azt akarja, hogy harapjak sikítás helyett, jelzi, hogy most már magamnak kell a helyén tartani, és kimegy a szobából.

Eddig még a nyelves csókon sem voltunk túl… de amikor Ivan bejön Vanna után, én ott fekszem fedetlen, dudorodó altesttel alkoholtól fátyolos tekintete előtt, amire ráerőltet némi szakszerűséget. Ő az egyetlen a szigeten, akinek van bármiféle orvosi ismerete, így gyorsan meg kell próbálnia kijózanodni, feltűrni a frakk ujját, és segíteni. Megmenteni az aráját minden fölösleges hezitálás nélkül a kihűlt szobában a fekete báránybőr irhából, fagyott rózsaszirmokból és a családi monogrammal ellátott ágyneműből álló nyoszolyáján, amit hamarosan teljesen elfed a magzatvíz és a vér. A gyerek, akit megpróbál a világra segíteni, nem az övé. Mégis minden tőle telhetőt meg kell tennie, hogy épségben kijuttassa. Én csak túl akarok lenni rajta, a fájdalom ölelésében erőlködöm, közben bámulom Ivan fehér arcát a véres térdeim között. Vajon a francia pezsgő és a vodka elegye sápasztja ennyire el, vagy hogy ilyen hirtelen kell feladnia a távolságot, amit a megismerkedésünk óta fenntartott kettőnk között. Amikor megpillantja a törülközőt, kirántja a fogaim közül.

– Sikíts! – suttogja.

A fájdalom már mindenen túltesz, vaskaró a lágyékomon át. Mégsem adok ki egyetlen hangot sem.

Csak akkor ébredek rá, mennyire válságos a helyzet, amikor Vanna gyorsan Ivan anyját hívatja. Bármennyire is tehetséges Vanna minden gyakorlati teendőben, soha nem szült, így Fredrika a maga hat saját szülésével és a menyei számtalan otthon szülésével mégis csak a legtapasztaltabb. Ivan ugyan részesült orvosi képzésben, de mit értenek a férfiak a szüléshez, amikor csakugyan számít? Hiszen mindig a nők végzik a munka dandárját, aztán a férfi orvos talán a végén megjelenik valami rozsdamentes eszközzel a kezében; megszemléli a pusztítást, és kiadja, hány öltést tegyen be a nővér, és hova.

Amint a Ceder család anyja megjelenik az ajtónyílásban, Vanna visszadugja a számba a törülközőt, de Ivan tiltakozik:

– Meg akarod fullasztani? Hadd sikoltson. Hogyan másképpen lehetne ezt kibírni…

Ivan anyja ellenveti, hogy az ő idejében bizony nem volt szabad szülés közben sikítozni, a férfi orvosok nem tűrték, megfájdult tőle a fejük.

– Sikíts – súgja Ivan, és a szemembe néz, mintegy erkölcsi támaszt nyújtva. De nem sikítok. Újdonsült anyósom elismeri, hogy még soha nem hallott ilyen halk szülést. Ebben az értelemben a fia legalább simulékony párt választott. Vagy életveszélyeset, ez csak idővel fog kiderülni, mintha ez járna a fejében.

Végül mintha a gyerek pont annyira szeretne megszabadulni tőlem, mint én tőle, saját erejéből bújik ki. Vanna és Ivan segítségével, az előbbi erősen nyomja a hasamat, az utóbbi ujjaival csalogatja őt kifelé, és tolja el az én testemet az italtól ügyetlen mozdulatokkal, véres inggallérral. Én még akkor is nyomok, amikor a gyerek már kint van, nem jut el a tudatomig, hogy kész vagyunk. Nem értem, miért tolja szét Ivan a térdemet, miért suttogja, hogy nyugodjak meg. A fájdalom csak akkor hagy alább, amikor Vanna feltartja a picit, aki még hozzám van kötve a köldökzsinór által, mint egy mentőcsónak, amit még nem oldoztak el a süllyedő anyahajóról.

A gyerek burokban születik. Erős magzatburokból készült nagy sapkát visel, felkészülten érkezik a hidegre. Anyósom elsőként azt vizsgálja meg, milyen nemű gyermekkel ajándékoztam meg a klánt. Én nem is láttam, de lemondó tekintetéből ki tudom olvasni a választ. Utána kér valakit, hogy küldjön be néhány felszolgálólányt, takarítsanak fel itt bent. Már amennyiben a lakodalom nélkülözni tudja őket, hiszen ők hozzá vannak szokva a piszkos munkához. Nem tudja leplezni csalódottságát, amiért nem tudtam visszatartani… legalább addig, amíg ki nem érünk a szárazföldre. A fiai esküvője mégis csak az ő büszkesége, még ha néha sor is került sikamlós táncokra az asztalokon. De ezt most túl nehéz lenyelni.

Amint végeztek az exorcióval, és anyósom megbizonyosodott róla, hogy a kiűzött lény életben van, kimegy a szobából, de közben emlékezteti Vannát, hogy ne feledje a méhlepényt. Ivan első dolga a hosszan leküzdött részegség miatt belehányni a mosdóba, Vanna meg teljesen magába roskadva áll a gyerekkel a karjában, így a méhlepényről nekem kell gondoskodnom egyedül. Ami majdnem hasonlóan nehéz ügynek bizonyul, mint magának a gyereknek a kiűzése.

Furcsa látvány… ahogy Vanna karja feltartóztathatatlan erővel rátapad az újszülöttre. Hamarosan már olyan, mintha a kislány mindig is ott feküdt volna a bal karján, míg Vanna intéz minden tennivalót a jobbal. Egy szakácsnő tetterejével és józanságával levágja rólam a gyereket, a marka megerősödött a szívós inak és töpörtyűk átvágásától. Gyorsan átnyesi a köldökzsinórt a késsel, amivel a lakodalom szarvassültjeit szeletelték.

És attól a pillanattól, hogy Vanna megszüntette a fizikai összeköttetést köztem és a kislány között, a gyerek szinte Vannáé. Legalábbis inkább, mint amennyire az enyém valaha lehet. Az első perctől Vanna fogja őt, egyik kezét a kislány vékony ragaccsal fedett tarkóján tartja, a másikat a kis hajlott hátán. Ez rögtön a kezdetektől dupla csomót köt kettőjük közé – egyet Vannának, egyet a kislánynak, aki természetesen ebből semmire nem fog emlékezni, Vanna lesz kénytelen emlékeztetni őt rá.

Vanna bebugyolálja a picit abba, amit talál, és erősen, mégis gyengéden magához szorítja – szinte mohón, szomorúan –, míg én kifacsarva heverek a szülés utáni fájdalmaimmal a gőzölgő bárányirhák között, az émelyítő vér- és rózsaszagban. Furcsán nagy csend áll be a nászszoba ajtajában tolongó ünneplő tömegben. Akiknek volt annyira éles szeme, hogy észrevették, amikor Ivan végre eltűnt a szent helyiségben nem sokkal a felesége után, talán reménykedtek a képzeletet felajzó hangokra bentről. De erre nem számítottak.

A titkolózás, a homályosítás, a fűző, a művészien megvarrt menyasszonyi ruha, aminek furfangos módon kellett takarnia a várt gyermeket, nem azért volt, mert nem tudta amúgy is mindenki – a pecsétet már feltörték, ezt mindenki sejtette, amikor ilyen kevés idővel a dátum előtt kaptak meghívót esküvőre. De amikor ártatlanságom illúziója a nyílt színen pukkant szét, akkor talán az állapotom elrejtésére irányuló hiábavaló erőfeszítések különösen nevetségessé tették Fredrikát. A fáradozás csak jobban lejáratta. De hogyan láthatta volna ezt előre akár a legvadabb álmaiban?

A lakodalmi sokaság döbbent csendjét Maurits töri meg:

– Elhálás! – kiáltja. – Fogantatás! Terhesség és szülés! Mindez egyetlen éjszaka alatt, gyors munka volt, bátyó! Éljen soká az ifjú pár, hiphip…

Mire a zavarodott vendégek engedelmesen hurráznak Maurits buzdítására. Aki megszokta, hogy hallgatnak rá az emberek, még ilyen siralmasan részeg állapotában is.

És míg Maurits példát mutatva megemeli a poharát, és iszik a lakodalomra, ami legalább unalmas nem volt egy percre sem, kezdem sejteni, hogy aligha itt a vége, ez még csak a kezdet.

*

A tiszta, csillagos decemberi égbolt pitymallatkor kékbe hajlik, mielőtt még véget vetnek a zenének. De az első óvatos napsugarakkal a vihar is alábbhagy, és végre úton vagyunk vissza a szárazföldre. A vendégek kimulatták magukat, a nyitott hajókban utaznak, míg engem újdonsült férjemmel és anyósommal a jégtörő szállít vissza. És Vannát, aki az olcsó, esetlen asztrahánbundán belül magához szorítja a kicsit. Egyenes háttal ül egy falra szerelt priccsen a kapitány kabinjában, az arca kifürkészhetetlenül merev és kifejezéstelen, mintha egy katasztrófán lenne túl.

Én még nem láttam a kislány arcát. Csak a pihés fejbúbja legtetejét, ami kilógott a kölcsönkapott sarkiróka-stólából, amibe bugyolálták. Mondták, hogy lány, egyelőre ennyi elég, még nem kell látnom. Idővel majd persze muszáj lesz a szemébe néznem, de előbb kifújom magam, partra szállok, erőt gyűjtök. A visszaúton végig becsomagolva fekszem, mint egy halott az utolsó útján, kellemesen eltompulok a nehéz prémek alatt. Bámulom az odafent lassan suhanó, pirkadati égbolt jeges, zöld végtelenségét. Hallgatom a jégtáblák súrlódását a hajótesten. Botteni-öböl, Ceder család… hogy kerülök én ide? Egy annyira valószerűtlen világba, hogy az idevezető út kezd kitörlődni mögöttem.

A fájdalmon túl fekszem, kábán valami portól, amit Ivantól kaptam. Gyorsan meg fogom tanulni felismerni ezt az érzést. A partra cipelnek, feltámasztanak. Túlélőművész vagy, mondják. Igen, az vagyok, akár tetszik, akár nem.

Szoba

Előkészítettek egy szobát a számomra, éles, téli fény árad be a hófedte, fagyott vízre néző ablakon át. Messze a gyerek szobájától. Behúzzák a vastag bársonyfüggönyöket, hogy tompítsák a fényt és a zajt. Az ágyam melletti téli nárciszok kábítanak az illatukkal, nagy csokor mimózák állnak füstszínű vázákban az ablakban. A nevüket csak később tanulom meg. Semmi sem véletlenül történik.

Mindent mások intéznek, a kislányt, a munkát, a külvilágot. Mindent kellően távol tartanak tőlem. Vanna mohón felfalja a picit, és én hagyom neki. A szülés utáni időszak homályos. Azt mondják, nagyon gyenge vagyok, pedig régóta nem éreztem ennyire erősnek magamat. Nyugtatót kapok Ivantól, pedig már nyugodt vagyok. Az ő segítségével belesüppedek a hófedte napokba. Eltompulva és akaratgyengén süppedek a kábulat vastag bálájába a hűvös, fehér nyersselyem pizsamában, amibe Vanna öltöztetett.

Soha nem hallom a gyereket sírni, nem merem megkérdezni, él-e még. A tejem elapad, de mintha ez lett volna a cél. Mintha fel sem merült volna, hogy szoptassam. Rettegtem a gondolattól, hogy mellre kell raknom, így aztán nem is várják el tőlem. A mellemet lefejik és bepólyálják, a gyerek a közelébe sem jön, talán nem is lenne való – hiszen immár Ivané.

Fektemben kinézek a szobaablakon a befagyott vízre és az idegen városra. A napok roppant rövidek, alig tud kivilágosodni, már érkezik is a szürkület. Délután három gyertyát gyújtanak az ablakban, és eloltják őket, ha valaki úgy véli, aludnom kell. De nem tudok aludni, csak hallgatom a saját légzésemet, mintha valaki másé lenne. Azon kapom magamat, hogy fülelem, leáll-e, de valahányszor már majdnem megtörténik, annyira izgalomba jövök, hogy megint felgyorsul a pulzusom.

Ivan néha bejön hozzám. Késő este. Van valami a tekintetében, amit egyáltalán nem tudok értelmezni. Várom, hogy behúzza a függönyt, és végre megpecsételje a frigyet, éljen a házasság szerinti jogával. De csak áll ott. Némán néz engem, előszed pár tablettát, amiket szerinte be kellene vennem, a véremre, az álmatlanságomra vagy… Az időt húzza? Nem, erre próbálok nem gondolni. Hogy ez a várakozás esetleg felizgatja.

Eleinte a szobámban maradok, mintha ezt várnák tőlem, mi másért kellene amúgy itt lennem? Ágy, vécé, kád, Vanna naponta háromszor hoz be tálcán ennivalót, forró teát vékony pohárban minden délután és este. Semmi másra nincs szükségem, de ezek közül semmire nem vágyom igazán.

A szobám egy védett kis kalicka a lakás nagyobb kalickáján belül. Ami viszont egy megközelíthetetlen világ magasan az emberek és a város felett az országban, amit lényegében megkímélt a háború. Amikor éppen nem Ivan altatói hatása alatt vagyok, az ablakban ülök, és nézek kifelé. A rengeteg hó mindennek csillapítja a sebességét, és elnyeli a hangokat, az utcák furcsán kihaltak ahhoz képest, hogy egy nagyvárosban vagyunk.

Rácsukom a számat a bánatra, mint egy jégkockára. Most nincs más dolgom, mint figyelni és kitartani. Várakozni. Fogalmam sincs, mi fog történni.

Vanna minden este ereszt nekem fürdővizet, meztelenre vetkőztet, és feszélyezetlenül néz, amikor bemászom az erős bergamottillatot árasztó forró vízbe, a sűrű olaj elvileg nyugtatja az elmét, és jót tesz bőrnek és altestnek egyaránt. Nem tudunk egymással beszélni, de a kézmozdulatai egyértelműek. Hogy ennyire magától értetődően meztelenül kell mutatkoznom előtte, az valamelyikünk jelentéktelenségére utal. Esélyt sem ad takarni magamat, alaposan meg akar mustrálni, amikor végre lehetősége adódik szemügyre venni, ki vagyok. Mintha még hátrálna is egy lépést, hogy tetőtől talpig végigmérjen, utána visszajön, olyan közel, hogy érezheti, ahogy feláll a pihe hátul a derekamon. De mit lát vajon? Éles a szeme, de mire megy vele, ha van, ami láthatatlan?

Bármennyire is kellemetlennek tartom Vanna pillantását, az érintése kedvemre van. Nincs jelentősége, hogy lágyan vagy keményebben ér hozzám, csak tényleg fogjon meg. A keze lesöpri a régit, és legalább egy kicsit valóságosnak érzem magam. Ha csak arra a röpke percre is, amíg tisztára dörzsöli, majd szárazra törli a hátam. Fürdet, megtöröl, beken, puha ruhákba bugyolálja a testemet az éjszakára. Ivannak? Mint valami ősrégi perzsa mesében.

Nyári élet

Amikor Ivant megismertem, tizenhat és fél éves voltam, és már mögöttem volt az élet. Soha nem leszek idősebb annál, mint akkor voltam. A Vitelmölla fürdőszálló lépcsőjén futottunk össze két héttel az érkezésem után, elmentem mellette, és valami ismeretlen oknál fogva a kezemmel súroltam a világos, gyűrött szövetnadrágját. A mai napig nem tudom, hogy észrevette-e, de megtorpant, mire kénytelen voltam én is megállni… és felnézni, mivel megszólított:

– Te vagy az a francia lány?

Tegezett, mintha mindig is ismertük volna egymást, vagy mintha gyerek lennék.

Soha többet nem láttam rajta azt a nadrágot. Mintha bemocskoltam volna az ujjaimmal. Vagy talán csak meg akarta olyannak őrizni, hogy emlékeztesse őt a napra, amikor minden megváltozott.

A háborúból érkeztem a paradicsomba, a kontraszt nagyobb nem is lehetett volna. Hátam mögött a halállal egy derült tavaszi napon leszálltam a buszról, és elvakítva álltam a fürdőszálló üvegezett verandája előtt, amin egyszerre tükröződött a tenger és az égbolt, a fény és ragyogás hangtalan robbanását hozva létre. Annyira valószerűtlen kép volt, hogy mélyen belém ivódott, ahogy álltam ott, egyik kezem fogta a könnyű poggyászomat, a másik epekedett egy cigaretta után. A többi nővel együtt felmentem a magas falépcsőn. Új életet kellett kezdenem, a régit nem élhettem tovább.

Néhány héttel később láttam, hogy az alkonyban tüzeket gyújtanak a lágyan ívelő part mentén, és az öböl mélyén látszottak a falvakat összekötő lángok a tavaszi homályban. Azt hittem, a háborúval van összefüggésben, de ezek a tüzek sokkal régebbiek voltak a háborúnál. Ősi szokás volt tüzeket rakni május előtt, a tél utolsó maradványait is fel kellett perzselni, égjen a régi, hogy helyet adjon az újnak. Ezen az estén tudtam meg, hogy Hitler agyonlőtte magát a bunkerében.

Sokáig ennek a férfinak hittem Ivant, a nyári énjével azonosítottam őt, a parton kószáló, kanasztázó, mezítlábas orvossal. Téli életéről nem tudtam semmit. Csak készpénznek vettem, hogy az itteni léte a teljes élete, a tengerparti ház az otthona. Ebben a hitben mondtam neki igent, vagy talán inkább a helynek, mint neki – egy helynek, ahol már-már lehetségesnek tűnt az élet. Szél tépázta száraz mezők homoktövissel és vackorral. Olyan fény, amilyet még soha nem láttam azelőtt. Magas égbolt, széles tenger, ami a magas homokdűnék tetejéről végtelennek tűnt. A tenger, ami elringatott élőket és holtakat.

A szélfútta ház egymaga állt egészen a parton, nagy és egyenes volt, és a sós tengeri szellőknek köszönhetően szürke, mint az uszadék fa. Kilátás a szélrózsa minden irányába. A kéklő tengerre és a parti mezőkre, ahol szabadon kószáló lovak rúgták fel a mészkő porának fehér felhőit. A kietlen, harckocsik gyakorlóterepéül szolgáló partszakaszra és az erdős, állatvilágban gazdag területekre a szárazföld irányában.

Nagyon más volt ez a világ, mint az, ahonnan jöttem. A levegő itt sűrűbb volt, sós és langyos, a palacsinta vastagabb, a halak kövérebbek, a napok hosszabbak, a fény erőteljesebb. Mindaz, amit magam mögött hagytam, valószerűtlennek hatott ezen a helyen, és ettől könnyebben lehetett lélegezni. Röpke pillanatok erejéig szinte ki is ment a fejemből, honnan jöttem, és miként kerültem ide.

Van a természetnek egy rejtélye, amit senki nem tud megmagyarázni. Hogyan képes a hínár olyan súlytalanul hajladozni a víztömeg hatalmas nyomása alatt? Néha, amikor nem tudtam elaludni, láttam magam előtt a súlytalan, barna algaszőnyegeket, ahogy végtelenül lágyan ringatóznak a tengerfenéken. És arra gondoltam, nekem is ilyenné kell válnom. Súlytalannak a nyomás ellenére. Hajladozni, bármennyire képtelenségnek is tűnjék.

*

Jött egy vándorszabó, és méretet vett rólam. Bár az eredeti tervek szerint csak Ivan háztartását készültem vezetni, ruhára szükségem volt. Három anyagból lehetett választani, Ivan mindből rendelt egy-egy ruhát, plusz még egy lazacszínű hálóinget Bemberg-selyemből, néhány világoskék alsónadrágot és egy alsóruhát kiváló, fényes anyagból. Ennyire puha dolgot még soha nem éreztem a testemen, szinte úgy éreztem, meztelen vagyok, végig kellett húznom a kezemet a sima anyagon, hogy megbizonyosodjak az ellenkezőjéről. Soha nem volt még új holmim, amit kimondottan nekem varrtak – eddig minden ruhám használt és újrahasznált volt, kinőtt, elnyűtt, foltozott, kidobott, aztán átalakított. Soha nem volt még ilyen szép ruhám, ugyanakkor… hiányzott az érzés, hogy más testek már megelőztek benne, hogy az anyagot a testvéreim koptatták belülről énelőttem.

Mindennap fiatal halászfiúk jöttek fel a városból, Ivan felől érdeklődtek. A zsákmány csillogóan úszkált körbe-körbe egy vödörben, vagy megpucolva hevert egy heringesládában. Ivan mindig megvette, amit kínáltak neki. Arra gondolt, hogy ezek a fiúk az időjárástól függetlenül felkelnek az éjszaka közepén, veszélyes, ingatag teknőikben kimennek a tengerre, és az életüket kockáztatják néhány csenevész heringfarokért. Így még ha valójában nem is volt semmire szükségünk, ő vásárolt, bármit is árultak. Nekem kellett elásnom a ház mögött, amikor kezdett szaglani.

Esténként a part mentén elsétált délre a halászfaluba. Néha a nagy, borvörös Austinjával ment, gurult végig a parti mezőket átszelő, fehéren porzó utakon, és későn jött vissza gyalogosan. Lassan sétált a víz peremén cipőjével a kezében, zakóját a vállán átvetve. Késő délután, miután kialudta mind a mámort, mind a fáradtságot, visszagyalogolt a kocsijáért. Néha volt vele cigaretta, amit tényleg el lehetett szívni, ellentétben a dohányáruval, amit a halászfiúk adtak el neki, száraz, csempészett cigaretták voltak, gyorsan égtek, mint a szalmaláng. Errefelé nem lehetett friss napilapot szerezni, csak előző napit, így Ivan csak két nap késéssel tudta meg, hogy vége a háborúnak. A jó hír várat magára a világ végén. Másfelől ha új háború robban ki, néhány napon át még boldog tudatlanságban élhettünk volna. És azoknak, akik egyáltalán nem olvastak újságot, mint sok keményen dolgozó ember ezen a környéken, a világ nyomora nem is létezett.

Túl szemérmes voltam ahhoz, hogy Ivan szeme láttára fürdőzzem. Csak olyankor mentem le a tengerhez, amikor tudtam, hogy egy ideig távol lesz. Levetkőztem a meleg homokban, felvettem a fehér, nyakba akasztós fürdőruhát, amit kaptam tőle, és belegázoltam a vízbe. A tenger még olyankor is megnyugtatott, amikor ő maga háborgott. Nem tudtam úszni, de nem számított, mert a vízbefúlás gondolata aligha ijesztett meg. Néha akkor is jöttek halászfiúk, amikor Ivan nem volt otthon. A megszólalásig hasonlítottak egymásra: világosszőke, napbarnított, inas fiúk voltak, az arcuk csillogott a halpikkelytől. Nem tudtam őket megkülönböztetni egymástól, azt sem tudtam megállapítani, hányan vannak valójában, mindenesetre soha nem egyedül jöttek. És úgy néztek rám, mint akik azon tűnődnek, honnan a csudából kerülhettem ide, és főleg, mi keresnivalóm van itt? Hozzászoktak, hogy Ivan mindig egyedül van. Hosszú, körülményes mondatokkal érdeklődtek felőle, mint akik nem értik, hogy nem értem őket. Azt viszont tényleg nem értettem, miért nem tud Ivan nemet mondani nekik. Folyton találtak valamit, amit Ivannak meg kellett vennie. Egy teljes kis osztag látta el őt olyan dolgokkal, amelyekre semmi szüksége nem volt: hoztak kétes frissességű halat, megsavanyodott tejet üvegben, ilyen-olyan söröket, mérgezően ragyogó lekvárt dunsztos üvegben, frissen lőtt állatokat a földekről, vadnyulat, foglyot, kék galambot. Nyérc- és mókusprémet, petróleumot, ínyre tapadó kalácsot, tűzifát zsákban, házi készítésű faggyú- és méhviasz gyertyát, kötelet, amit maguk vertek. Nemritkán palackokat, melyek jó eséllyel messze kint a tengeren cseréltek gazdát.

Hozzá voltak szokva, hogy mindent a kezükkel mérnek, a két görbített markukat mindig tudták használni. Miután Ivan egy kisebb vagyont fizetett nekik – ez látszott az arcukon, Ivan egyáltalán nem látta át, micsoda értéke van a pénznek az ő világukban –, meghívta őket, hogy üljenek vele kicsit a verandán. Igyanak egy pohárral, bár ránézésre nem voltak hozzá elég idősek, vagy csak szívjanak el egy cigarettát a „fáradozásukért”, nem mintha ő kérte volna, hogy jöjjenek.

Nem tetszett nekik, hogy ott vagyok, és ezt egyértelműen ki is mutatták, amint Ivan magamra hagyott. Főleg ha látták, hogy olyasmivel foglalatoskodom, amivel ők is szívesen kerestek volna egy kis aprót. Bosszúsan bámultak, amíg én hasogattam Ivan tűzifáját. Legalábbis amennyire tudtam. Néha mintha csak azért jöttek volna, hogy megnézzenek. Nem segítettek, de nem is fogadtam volna el tőlük. Szerettem a kemény munkát, és a kinti feladatok legalább okot adtak, hogy ne kelljen bemennem. Nem, tényleg nem volt kedvem bemenni, de előbb-utóbb kénytelen voltam. Semmit nem tudtam a háztartásról abban az értelemben, amihez Ivan hozzászokott. Meddig tudom vajon leplezni, hogy semmihez sem értek abból, amit elvárna tőlem? Az ing keményítése ismeretlen művészet volt a számomra, és korábbi életemben az ételkészítés ritkán terjedt túl a fehérrépa megfőzésén. Arra gondoltam, mennyire nevetnének a testvéreim, ha elképzelnének konyhai alkalmazottként, kötényben, feltűzött hajjal. Ivan nálam alkalmatlanabbat keresve sem talált volna, és ez hamarosan kínosan nyilvánvalóvá vált.

– És ma mi a vacsora? – kérdezte, de nem azelőtt, hanem azután, hogy letettem elé a tányért, rajta a beazonosíthatatlan fogással.

Az odakozmált étel szaga állandóan ott terjengett a szobákban, és folyton attól féltem, hogy egyszer megelégeli. Kizárólag azért törődtem bele ebbe a tarthatatlan helyzetbe, mert sehova máshova nem mehettem. Még ha itt meg is voltak számolva a perceim, legalább egy lépés volt előre. Hiszen visszafordulni már nem tudtam.

Ivan meglepő nyugalommal viselte konyhai kudarcaimat, mintha már akkor egészen mást tervezett volna velem. De a napjaim nála így is, úgy is meg voltak számolva. Csak idő kérdése volt, hogy kiderüljön a számára, amit eltitkoltam előle.

Akár be is vallhatom neki, mielőtt maga jön rá. Egy nap fahasogatás közben kerítettem rá sort. Magad vágd a tűzifádat, és akkor kétszer melegít, mondta mindig anyám, amikor valamelyik lánya kezébe adta a fejszét. Amíg az ember fát hasogat, addig nem fázik, akármennyi hó is hever a ház körül és a hegyekben. De most meleg nyár volt, én meg Ivan fáskamrájában hasogattam a fát, míg már a hajam izzadtan csüngött, és a ruhám háta átázott egészen a derekamig. Szerette nézni, mintha mulattatta volna. Még ha néha intett is, hogy legyek óvatos. A fahasogatás talán megoldja a problémát… ötlött fel bennem, de egyelőre nem hozott eredményt. Így most le kellett lepleznem cipelt titkomat. Biztos voltam benne, hogy a munkahelyembe, egyetlen menedékembe fog kerülni. De ha én vallom be, mielőtt magától rájön, talán nem szabadul meg tőlem olyan gyorsan.

Ott állt az esti napfényben a fáskamra előtt, felöltözött, készült beautózni a faluba. Hűvös elegancia, gumitalpú cipő és vakítóan fehér ing, ami az ember eszébe juttatta, hogy mégiscsak orvos. Egy pillanatra elidőztem a gondolatnál. Latolgattam, aztán két suhintás között összeszedtem a bátorságomat, és óvatosan szóba hoztam a dolgot. Volna lehetősége segíteni rajtam? Megszabadítana ettől a gyerektől?

– Csak nem tudom… – motyogtam, és rá sem mertem nézni.

Kettéhasítottam egy rönköt, és éreztem, ahogy tapad a ruhám. Elvégre orvos volt, és ez volt a szakterülete. Nyilván sok nő kérte tőle ugyanezt lényegesen rozogább indoklással, mint amit én most összehazudtam.

Odajött hozzám, és kivette a fejszét a kezemből. Mint aki úgy véli, nem vagyok igazán beszámítható.

– Ha megtartod… – mondta a fegyvert vizslatva, amit az imént vett el tőlem, majd felakasztotta a fáskamra legmagasabb kampójára, ahol nem értem el. Utána visszament a napra, mint aki tartani akarja köztünk a távolságot, amikor befejezi a mondatot: – …akkor gondoskodom mindkettőtökről.

Ez egy akkora ígéret volt, hogy beleszédültem a gondolatba. Ő szemmel láthatóan nem, állt megingathatatlanul a gumitalpú cipőjében, az aranyóráját elfordította egy teljes kört a csuklója körül, és napbarnított kezével hátrasimította szépen levágott, hamvas haját. Kérésemre ezzel az ígérettel rukkolt elő, nyilván azt kellett volna gondolnom, túl szép, hogy igaz legyen, de ehelyett próbáltam elképzelni: ott maradok a házban a magas dűnéken, nyilván be kell költöznöm a hálószobájába, és a hitvesi ágy lábánál áll majd a bölcső a gyerekkel. Ez utóbbi nyugtalanító gondolat volt, de az ajánlat vagy mindkettőnkre vonatkozott, vagy egyikünkre sem, ez kimondatlanul is világos volt.

A másik eshetőséget egyáltalán nem láttam át. Egy teljesen másmilyen jövő, amelyben egyedül bolyongok egy idegen országban, ahol még a nyelvet sem uralom. Eddig itt Ivanon kívül senkivel nem tudtam beszélni, és most vártam, hogy mondjon még valamit, miképpen képzeli ezt az egészet. De nem fejtette ki, és azt a keveset, amit mondott, csak egyszer mondta. Utána lesimította a fehér inget, ami összegyűrődött a mellkasán a ragacsos estében, és mintha indulni készült volna. Megértettem, hogy ha habozom, visszavonja az ajánlatot. Ebben a felállásban a kételynek nincs helye. Bólintással feleltem.