Az indián királyfi

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

„Színház az egész világ”

Keserű komédia

Marco Polo

Ifjúsági regények

A Sánta Bölény

A genovai fogoly

Rájuk fújt az Isten…

A gézengúzok meg az idegenforgalom

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Az a híres Háry János

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Családregény

Annyi év után

Novelláskötetek

Kék Adria és más elbeszélések

A legelső törvény – fantasztikus novellák

Színdarabok

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Botrány a suliban

Rónaszegi Miklós

Az indián királyfi

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1970
Szecskó Tamás rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1970
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2026

ISBN 978-3-9828351-0-5

www.ronaszegimiklos.com

Rövid levél az olvasóhoz

Kedves Barátaim!

Ne higgyétek, hogy egyszerűen tovább folytatom…

Amit annak idején az ifjú Tom Savage-ről, kedves hősömről megírtam, tovább már nem folytatható. Felfedeztem naplóját, hűségesen beszámoltam róla, a történethez nem adtam hozzá, nem is vettem el belőle – hanem azzal aztán vége is szakadt az ő regényének; mint ahogy a szép indián hercegnő, Pokahontasz életéről sem maradt több mesélnivalóm.

De hát nézzétek csak! Asztalomon garmadában a levél, és mindegyik írója azt kéri: folytassam!

Folytassam Tom Savage történetét!

Folytassam az ifjú Thomas Rolfe históriáját!

Folytassam mind a kettőt!

Hát hogy is volt?

Leírhatnám úgy is, ahogy hallottam. Leírhatnám úgy is, mintha csak kitaláltam volna. Mégis úgy írom meg ezt a históriát, mintha maga Tom Savage mesélné. Erre kötelez és ezt kívánja a szeretet, amelyet Az indián hercegnő című regényem nyársforgató legénykéje és az Indián halál sápadtarcú indiánja iránt érzek.

Jöjj hát, Tom Savage! Ülj ide a kandallóhoz, és mert oly sokan kérik, meséld el életed másik nagy kalandját!

Első fejezet

amelyben a tragédia reggeléről mesél – És máris készül az útra

Kijártam én az élet sokféle iskoláját, megizzasztott engem tömérdek katlan, mégsem mondhatom ma sem, hogy a tapasztalás bölccsé, bátorrá, előrelátóvá tett volna. Vidámság, józanság – ez lett a jelszavam, mert akkoriban felét sem éltem le a földi időmnek, s a bölcsességhez ez ugyan kevés. Annyit azonban biztosan tudtam, hiába őszül a halántékom, hiába lettem halásszá, megbecsült gazdává, tartogat a sorsom még sok olyan meglepetést, amitől végigfut hátamon a hideg, és nem tudom majd, mitévő legyek.

Akárcsak akkor. Azon a hajnalon.

Még nem is derengett. Csak valami bizonytalan szürkeség jelezte a hajnal jöttét. Korán felkapaszkodtam Michael apó kunyhójához, és ahogy a magas partról körbetekintettünk, hirtelen lenyűgözött e sejtelmes szürkeség szépsége. Ólomfényben csillogott a tenger, és mintha egyetlen hullám sem fodrozódna rajta, végtelen, halott nyugalommal aludta álmát. Amerre a szem ellátott, mozdulatlannak tűnt minden, madár se rebbent, egyetlen élő, parányi folt sem mozgott a messzi tengeren, s még azok a könnyű ködök sem mozdultak ott a víz színén, amelyek cinkosan rejtegettek egy háromárbocos vitorlást.

Akkor hangzott fel az első kiáltás…

Michael apó megragadta a karomat, és így szólt:

– Maradj! Már úgyis késő.

– A fiam! Hátha ő…

– Maradj!

– A bárkánál volt! Egész éjszaka!

– A Zöld Kancsóban folyik az emberfogás…

– Átkozott kocsma! El kéne kergetni a kövér Anderssont! Hátha becsalták a gyerekeket. Bob Night is vele volt, és tudod…

– Késő. Már viszik őket. Nem hallod?

Mozgást sehol sem láttunk, de hát ez csak látszat volt, a magas part okozta csalóka látszat. Mert a hangok felhatoltak idáig, ahol a széljárta fennsíkon Michael apó kunyhója állt. És a hangok mozgásról árulkodtak. A haragos robaj: sziklákon megtörő hullámokról, a zúgás: fövenyre futó habokról – és most mindehhez másféle hangok is csatlakoztak. Koppanás, láncok csörgése, evezővillák csikorgása, rekedt kiáltás, majd egy hosszú, elnyújtott üvöltés:

– Segítséég!

Michael apó bosszúsan tartóztatott.

– Maradj, ha mondom!

– Megyek! Nem érted, sietnem kell! Hátha a fiam… – sziszegtem.

A szakadék széléről leláthattunk az öbölre és a kis halászfalu álmosan gubbasztó házaira. S most már láttuk a csónakot is, amely ebben a pillanatban lódult el a parttól, és a tarajzó hullámsoron átvergődve, gyors evezőcsapásokkal igyekezett a ködfüggöny mögött veszteglő vitorláshoz.

– Már késő. Gondolkozz inkább… Leszaladsz a partra, és az öklödet rázod a többiekkel együtt? Nem olyannak ismerlek. Maradj veszteg, ha mondom!

Dehogy maradtam. A fiamról volt szó. A gyermekemről.

Harry egész éjszaka a bárkánál dolgozott. Megígérte öccsének, a kis Charlie-nak, hogy reggelre menetkész lesz legnagyobb bárkánk, a Szürke Macska. Charlie majd csak elvág egy kötelet, és akkor a partra húzott, hatalmas alkotmány megindul a víz felé… Az állványzatot tehát meg kell bontani, a görgőfákat elhelyezni, és persze volt még munka a palánkokon is.

Nem egyedül volt. Egyik hálóhúzóm, a borissza Bob Night is vele tartott – hát bizony meglehet, hogy elcsalta Harry-t a kocsmába. „Csak egy kortyra, az meg nem árt.”

Kiszakítottam karomat az öreg markából, és futásnak eredtem. Tele voltam szorongó aggodalommal és dühös kétségbeeséssel. Átkoztam magamat amiért előbb Michael apót kerestem fel, ahelyett, hogy a bárkához siettem volna. Miért is kellett ide jönnöm? Hiszen a bárka felszerelése jó délidőig eltart, akárkit felszalaszthattam volna az öreghez, hogy megtudakolja tőle, milyen idő várható, és merre esik majd a legjobb halfogás.

Michael apónak, ennek a szikár, égő szemű, hosszú hajú, kurta szakállú aggastyánnak egyetlen tiszte volt a faluban. A magas partról szemmel tartotta a tengert: ismert minden hajót, és mert kilencvenkét esztendő nyomta a vállát, mindenkinél jobban tudta, mikor hol vonulnak a halak, és mikor milyen idő várható. Igen, igen, ő volt a mi időjósunk, mindentudó aggastyánunk. Michael apót mindenki szerette, naponta más család főzött neki, és ha tanácsért mentek hozzá a halászok, sose mentek üres kézzel. Magam is egy tekercs dohányt vittem neki, hadd pöfékeljen, miközben messze néző szemmel követi majd hajóink futását.

De hát most mindennek vége…

Gondolatban meghánytam-vetettem magamban minden lehetőséget. Hol szidtam, hol meg mentegettem magamat. Az emberrablók aligha fésülték át az egész partot – reménykedtem. – A faluba nem mentek be, a falun kívül pedig jó mérföldnyire nincs más épület, csak a Zöld Kancsó, Donald Andersson kocsmája. S úgy látszik, ismerték a járást, mert egyenesen azt látogatták meg. A szakadék széléről láttuk, hogy éppen a Zöld Kancsóval szemben futott partra a csónakjuk.

Vajon mi történt Harry-vel? Hogyha Bob Night el nem csalta…

Miért is kellett partra húzni a bárkát? Mire való volt a duggatás? Jó néhány utat kibírt volna az a teknő, mielőtt újratömködik a réseit. Az én hibám ez a hóbortosság… hogy semmit sem tűrök, ami kicsorbult, törött, alkalmatlan holmi. Életlen kést, hasadt nyelű kalapácsot, szakadt hálót vagy szivárgó hajót… A szerszám az élet biztonsága – hajósemberre különösen áll ez az igazság.

Meglepetés készült azzal a bárkával. Tizenharmadik évébe lépett Charlie, a kisebbik fiam, s mert elbírta már az evezőt is, a kormányt is, úgy gondoltam, itt az ideje, hogy megismerje a tengert. Egyhetes kirándulást ígértem neki, a két kisebbik bárkát is vittük volna, nagy hálóvonásra készültünk – de hát most mindennek vége.

Vége. Mert ahogy egyre lejjebb jutottam a nyaktörő ösvényen, hamarosan rájöttem: Michael apónak igaza volt. Rohanvást is fertályórába telik, amíg a magas partról az öbölbe jutok. Mire az ösvényt megjárom, azok már régen vitorlát bontottak; mire az embereket összeszedném, régen a nyílt vízen futnak; és amire a nyomukba eredhetnék – ugyan hova is mennék? Mégis futottam. Lihegtem, csorgott homlokomról a veríték, zúgott a fülem, és lüktetett a halántékom.

A fiamról volt szó. Harry-ről. A nagyobbik gyermekemről.

A reménykedés űzött-e vagy éppen a reménytelenség? Ma már nem tudnám megmondani. A gazemberek jól csinálták a dolgukat, mert nehezen riadt fel a falu. Már a házak tetejével egy magasságban jártam, s csak akkor tódultak ki az emberek a vízpartra, ott gyűlt össze a tömeg a famóló tövében.

Kiáltozás, sírás, jajveszékelés.

Az emberek öklüket rázták a vitorlás felé, az asszonyok jajveszékelve fordultak a Zöld Kancsó irányába – kétségbeesés és harag növelte az ijedséget. Mint a megriadt birkák, olyanok voltak az emberek, szánandók és tehetetlenek… bűntudatosak is egyúttal, mert hiszen valaki segítségért kiáltott, s lám, ők elkéstek a segítséggel. Csak kevesen voltak, akik látták is a csónakot; mire a legfürgébbek a mólóra futottak, már a hajó is megindult. Most hát egymást számolgatták, egymást szólongatták, mert azt sem tudták, ugyan ki veszett el közülük.

– Franky!

– Rob! Hol vagy, Rob?

– Jeremy, ó, csakhogy itt vagy! Jeremy!

Elrohantam mellettük, tovább a Zöld Kancsó irányába, és azon is túl, ahol a bárkám partra húzva vesztegelt.

– Harry, Harry! – kiáltoztam.

A tömeg utánam lódult. Még akkor is nagy volt a zűrzavar. Azt is szólongatták, aki mellettük állt, és azért is aggódtak, akit máskülönben nem szíveltek.

– Hej, Mike!

– Joe! No… jól van!

– Hát Patrick? Hol vagy Patrick?

– Harry, Harry! – ordítottam.

A Zöld Kancsó, ahol a jó fogások után vidám áldomást szoktunk inni, ahol a füstös ivószobában mindig lebzsel egy-két borozó kedvű halász, most úgy gubbasztott a szakadékos part tövében, kissé távol a házaktól, mint sértett pók a hálója szélén.

S volt valami igazság ebben, mert Donald Andersson mester valóban egy hatalmas pókra hasonlított. Kövér, ellenszenves ember volt, akinek orra hegyén is szőr nő, és aki olyan mohó, rejtélyes közönnyel várta vendégeit, ahogy pók várja a hálójába került áldozatokat.

Csakhogy most keményebb ragadozó akadt. A zsákmányt ezúttal más vitte el.

– Harry!

A kocsmánál is távolabb, ott feküdt a parton a fedélzetes bárkám, a Szürke Macska.

– Harry, Harry! – rohantam.

A bárka mögül Bob Night alakja tűnt elő. Kacsázva, tántorogva lábalt a homokban, és a részegek fontoskodó méltatlankodásával tárta szét karját.

– Mi baj van? No, mi baj?

– Hol van Harry?

– Ho… hol van?

– Hol van?! – ordítottam az arcába, és megráztam istenesen, hogy eltűnt képéről az ostoba vigyorgás. Nem is felelt semmit, csak tétován a Zöld Kancsó felé mutatott.

Ez a mozdulat elég volt, hogy beteljesedjék a szörnyű gyanú. Az elfojtott, belső reszketés, amely idáig űzött, és pillanatnyi pihenőt sem engedett, most veszett, keserű dühben tört ki. Meglendült a kezem, és úgy törültem képen a borissza fickót, hogy hármat hempergett a homokban, és fejét paskolta a víz, ahol elterült.

– Harry! – tört fel belőlem a kiáltás, és hangom végigzúgott a parton.

De csak a hullámok moraja, csak a szél huhogása meg a felkelő nap vöröslő fénye volt a válasz.

– Csillapodjék, Savage mester! Hátha csak elkószált a gyerek? Vagy megijedt és elbújt, ámbár nem olyan fajta… Hiszen még azt sem tudjuk, kit fogtak be…

Karomon, vállamon éreztem a jó barátok nyugtató kezét. Mert jó barátom volt ott mindenki, jóllehet magam is idegen voltam köztük, akárcsak Donald Andersson, aki valahonnan északról vetődött Dél-Anglia partjaira. Csakhogy én nem a pénzüket lestem, magam is dolgozni jöttem, velük voltam bajban és örömben egyaránt.

– Milyen hajó volt?

– Senki sem tudja, Savage gazda.

– Egyenest a Zöld Kancsóba mentek…

– Kiket vittek el? Mondjátok, kiket?…

Riadtan pislogtak, buzgólkodva újabb szólongatásba fogtak. Néhányan elszaladtak a Zöld Kancsóba. Donald mester hátha összejátszott a hajó kapitányával, mint az máshol nemegyszer megesik. Közben Harry nevét kiáltozták mindenfelé, feltúrták utána a szakadék alján a bozótost, de sehol sem találták.

– Kiket vittek el? Mondjátok, kiket! – ismételtem rekedten.

Oly közel láttam az arcokat, oly közel a szemeket. A véreres, álmos, riadt, széltől könnyező szemeket és a szemek alatt a ráncokat, a kusza szakállakat, s láttam a kezeket is, a munkában elrokkant, csontos, eres, kemény kezeket, ahogy bizonytalanul és félve rebbentek…

Könnyezett az én szemem is. Fújt a szél ott a tengerparton. Elkergette a hajnali ködöket, és megmutatta a távolban futó fekete hajót.

Már hallgatagon álltak körülöttem. Lehajtották a fejüket, nem mertek a szemembe nézni. Valaki halkan mondta:

– A fiadat… elvitték.

– Nem biztos, nem biztos! – kiáltotta a másik. – Kifaggattuk a csipás Annie-t, ő azt mondta, nem látta a kocsmában a fiadat. Nem volt a kocsmában.

– De hát nincs sehol! Biztosan elvitték.

– Donald mestert is elvitték. Éppen őt.

– Nagy, erős ember. Jó hasznát vehetik.

Ismét a hallgatás. A nehéz tekintetek.

– Derék gyerek volt a kis Harry is.

– Miért csak volt? Butákat beszélsz! Savage gazda, hallgasson ide: ahogy én ismerem a fiát, azt nem egykönnyen törik be!

Bob Nighthoz fordultam, aki a pofontól kijózanodva, rémülten topogott a többiek között.

– Hogy került oda a fiam? Hallod-e, Bob, hogy került oda?! Odacsaltad, mi? Téged miért hagytak itt?

Bob tekintetén látszott, hogy a józansággal együtt nő benne a lelkiismeret-furdalás is. Ijedten vonogatta a vállát, és a kezét könyörgőn kulcsolta össze.

– Higgyen nekem, Savage gazda! Krisztus sebeire esküszöm, nem csaltam inni Harry-t. Ismerhet engem, Savage gazda, megfogom a munka végét, ha kell, és olyankor aztán magamnak is hajcsára vagyok. Hát bevallom, este elszaladtam a Zöld Kancsóba, de csak azért, hogy a szomjamat oltsam. És nem csaltam el Harry-t, biz’ isten nem csaltam sehová! Két kupa bort ittam, aztán siettem a bárkához. Egész éjszaka dolgoztunk, hullott rólunk a verejték, de meg is nézheti, uram, olyan lett a hajó, mintha most készült volna! Dagály idején akár egy gyerek is vízre lökheti. Harry akarta így, hogy majd a kis Charlie vágja el a kötelet. Éjféltájban aztán még egy kupával ittam…

Elakadt a szava. Úgy nézett rám, hogy reszketett a szája széle.

– Nem lett volna semmi baj, ha Harry oda nem szalad…

– Beszélj!

Megtántorodott. Csuklott néhányszor, és sápadt képpel meresztgette a szemét.

– Azt mondtam… Szóval készen volt minden, a lámpást eloltottuk, aztán lefeküdtünk a bárkába, hogy hajnal előtt még szundítsunk egyet. Nagyon mélyen aludtam… a munka, a fáradtság… hát a bor is. Igen, a bor… Egyszerre csak felráz, és azt kérdi: hallod-e, Bob?… Azt mondtam neki, azazhogy… A Zöld Kancsóban segítségért kiabálnak, mondja. Mondtam neki: hallod-e, Harry, ha oda nem mész, ha odamész… nagy baj lesz, hallod-e, mert nem jó az ilyesmibe belekeveredni… bele… beleveveredni… Jaj, istenem!

– Beszélj! Az istenfádat, beszélj!

Úgy állt előttem az a borissza Bob Night, a legjobb hálóhúzó legényem, akár egy megrettent kisgyerek. Ámbár minek is tagadnám, azon a reggelen mindannyian olyanok voltunk, mint a gyerekek.

– Mondtam neki, uram, hogy hallod-e, Harry, nem jó az ilyesmibe belkeverevedni… hogy nagy baj lesz… de hát nem hallgatott rám, már ugrott is kifelé, a kezében meg a szekerce, és azt mondta: a szentségit, valaki bajban van!

Néztük egymást. És úgy esett, hogy mindenki őt nézte, farkasszemet néztünk vele, és minden szempárban ugyanaz a kérdés izzott. Nem mondtuk ki ezt a kérdést, ő mégis válaszolt rá. Térdre esett, és széttárta kezét.

– Így volt, uram… azt mondtam: hallod-e, Harry, ha oda nem mész… nagy baj lesz, ha odamész… aztán bizony elaludtam. Savage uram, bocsásson meg nékem, bizony elaludtam. Tökrészeg voltam, és hagytam, hogy nyakon csípjék Harry-t, a legjobb cimborámat! Ó, hogy száradna el a torkom!

Elfordultam tőle. Hagytam, hadd mondja a magáét, mi történt, hogy történt, mit mondott, és hogyan óvta a fiamat. Amit sejtettem, megtudtam, ami történt, megtörtént, Bob Night bűnbánata sem rajtam, sem a fiamon nem segíthetett. Az ám, miféle bűnbánat lehetett az, hiszen nem volt ő őrzője a fiamnak, sokkal inkább pajtása, cimborája, mert Harry maholnap legénysorba lép. Szép is volna, ha testőrséggel járna, mint akárhány előkelő csemete!

Elfordultam, mondom, és a tengert néztem.

És messze a hajót.

Délnyugatnak tartott. Még néhány óra, és a megdőlt hajótest majd csak egy pontnak látszik, aztán az is eltűnik a látóhatáron.

Elszorult a szívem. Gondoltam, hátam mögött most lehajtják fejüket a halászok, és csendben, vonakodva, szégyellősen elsomfordálnak a közelemből. A szívük mélyén szomorúság bujkál, amiért nem osztozhatnak bánatomban. A faluból csak két embert vittek el. A kocsmárost nem sajnálja senki, Harry-t, a fiamat ellenben mindenki szerette. Olyan gyerek volt ő, akiről mindenki csodálattal beszélt. Mert bizony kevés olyan legény van, aki jó cimbora, vidám kedvű pajtás, jó és serény munkás, ráadásul tiszteli az öregeket is, noha tudja, hogy eszével, erejével sokszor túltesz rajtuk.

Most hát elvitték Harry-t.

Néztem a tengert, amely kéken, biztatóan futott elém a partra. Néztem a vizet, amely egész életemben jó barátom volt, és amelyen életem nagyobbik részét leéltem.

Aztán a kép hirtelen összefolyott a szemem előtt. Nem láttam a messzeségben távolodó vitorlást, sem a fehérlő hullámtarajokat, nem láttam a felhőket sem, amelyek a reggeli verőfényben habos fehéren úsztak a magasban.

Sírtam. Arcomon végigfolyott a könny. Meleg könnyek voltak, nem a szél csalta ki őket.

Megtántorodtam. Kezem önkéntelenül támaszt keresett, és íme, egy erős és mégis gyöngéd kéz simult hirtelen a tenyerembe. Egy csillogó barna szempár merült fel a kavargó, keserű homályból. Egy szelíd hang próbált visszatéríteni önmagamhoz:

– Nettopau… – Egy régen hallott, különös nyelv kedves szava volt ez.

Mélyet sóhajtottam.

– Tom, kedvesem! Nyugodj meg. Meglásd, visszakerül hozzánk…

Megfordultam.

Jane állt előttem. Régi nevén Hűs Víz. Indián feleségem, akit jó tizenöt esztendővel ezelőtt az Újvilágból hoztam haza. S miként életemnek egy régi, nehéz órájában, most is azzal a gyöngéd szeretettel szólított. Hűs víz volt valóban. Háborgó, sebes szívemnek orvosa. Ahogy a hangját meghallottam, ahogy a keze szorítását kezemen éreztem, magamhoz tértem.

Hiszen nem olyan ember vagyok én, aki a bajban fejét vesztené! Sok próbáját kiálltam én az életnek, hát megtanulhattam, hogy csakis az győz, aki lélekkel bírja a megpróbáltatásokat. A saját magam kárán, magam nyomorúságán tanultam meg ezt az egyszerű igazságot.

– Tom, kedvesem! Térj magadhoz… Ej, hát nem ismerek rád! – Hűs Víz félszegen, szomorúan mosolygott, és kendőjével letörölte arcomról a könnyet.

Akkor láttam csak, hogy nem ketten vagyunk a vízparton. Ott állt Jane mögött mindenki. Az egész falu. Azt hittem az imént, hogy mindenki elment.

S mindenki maradt.

Szorongó szívvel léptünk be a házba.

Ahogy az ajtót kinyitottam, megcsapta orromat a jól ismert szag. Az örökké nedves falaknak, a frissen sült kenyérnek, a száradó posztóruháknak, fókabőr csizmáknak meg a kandallónak nehéz, mégis otthonos illata. Az életemhez tartozott ez a szag, immár hosszú évek óta ez jelentette számomra’ a nyugalmat, a családot, a hazát. Mert annyi hányódás, nyomorúság után akkoriban végleg magamra találtam. Vagyonomból, amelyet odaát, Amerikában szereztem, csak bölcs mértékkel csipegettem, mert a röppenő jólétnél többre tartottam a munkás, becsületes életet. S ti, akik ismeritek életem folyását – és ti is, akik sohasem hallottatok rólam –, tudjátok meg, hogy abban a délangliai öblöcskében telepedtem le immár több mint tizenöt esztendeje, végleg halászatra adván fejemet. Három bárkám volt akkoriban: egy fedélzetes, tengerbíró hajócska és két nyitott kis teknő, amelyeket csak hálóhúzásra meg az apró halak tárolására használtam. Ha úgy tetszik, hát hajósgazda voltam, hiszen egymagam nem tudtam volna ellátni a három bárkát, és ha úgy tetszik, hát a leggazdagabb voltam abban a faluban. Fura gazdagság volt az, mert sosem kérkedtem vele, nap nap után úgy éltem, dolgoztam, mint a többi halász.

Ne higgyétek, hogy ez valami kényelmes-nyugodalmas élet volt! A halászok élete nem gyerekjáték. Egész embert kíván. A halász nap nap után megvívja a maga kicsi, mégis súlyos csatáját a tengerrel, a széllel meg a jó szerencsével. Aki a vízen alulmarad, azon nem segít semmi. Sem az imádság, sem a kertje végében elásott kicsi kincsesláda.

Azért aztán nyugodt voltam és magabiztos. Akik hajdan a nevemet tudták, most bizony nem ismertek volna rám. A halántékomon őszült már a haj, hátam szálfaegyenes lett, izmaim, akár az acél, és én, aki hajdanában nyársforgató kis senki legény voltam, majd pedig a híres-neves Smith kapitány apródja, még később pedig merész suhanc, a sors kegyéből sápadt arcú indián, immár férfi lettem – családapa.

Nem kis öröm ez, higgyétek el! Valahányszor hazatértem a vízről, és bárkám a móló széléhez simult, két fiam vidám sikoltozással, vad hejehujával fogadott, Jane pedig – akit odahaza továbbra is indián nevén Hűs Víznek szólítottam – meleg étellel, kedves szavakkal várt.

Így ment ez sokáig. Tizenöt hosszú esztendeig.

Mondottam, szorongó szívvel léptünk a szobába, ahol még minden háborítatlan békéről árulkodott. Az ólomkarikás ablakon besütött a nap, és színes fények bujkáltak a falakon, a kandalló párkányán, a nagy, nehéz asztalon, az ónpoharakon meg a két öreg kováspuskán is, amelyeket ugyan soha nem használtam, mégis mindig rendben tartottam.

A puskáktól nem messze, az ajtó és az ablak között három nagy bálnaszigony volt a sarokba támasztva. Füles holland szigonyok voltak, azokra nagyon vigyáztam. Az effajta szerszámot egy darabból kovácsolják, úgy edzik, akár a kardokat, és csak ott tesznek rá rövid fanyelet, ahová a fogás esik.

Charlie már az asztalnál ült, kisfiús rémülettel bámult ránk.

– Nem sírok – mondta, és nyelt egyet.

Jane odafutott hozzá, megölelte, megsimogatta a fejét.

– Harry bátran viselkedett, érted, Charlie, nagyon bátor volt. Büszke lehetsz a bátyádra.

– Büszke is vagyok! És úgyis tudom, hogy szétveri a tökfejüket. – Charlie sápadt arca kipirult a méltatlankodástól. – Harry nagyon erős!

Elmosolyodtunk. Haragos bizonykodása elfújta a szomorúságunkat. Mert igaz, ami igaz: a nagy bánat, a hirtelen csapás ellenére is büszkék lehettünk Harry-ra. Miközben hazafelé indultunk a vízparttól, és velünk tartottak a falubeliek is, néhányan elszaladtak a Zöld Kancsóba a csipás szemű Annie-ért, Donald Andersson mester szolgálójáért.

Nevetve sietett utánunk, messziről integetett és kiabált:

– Hihi, elvitték a gazdát! Mondtam én neki: meglátja, Andersson úr, egyszer megveri az isten… se zsoltár, se úrvacsora, mindig csak a sok bor meg a csúnya beszéd…

– Hallod-e, Annie, azt mondd el Savage gazdának, kik voltak a kocsmában!

– Hát a gazda meg két utas. Azok nagyon későn jöttek, de semmit sem akartak enni, a fene a gusztusukat, hanem csak a magukkal hozott sódart. Akkor a gazda elébük állt, és azt mondta, akár tetszik nekik az én főztöm, akár nem, azt ki kell fizetni, mert anélkül szállás sincs. No, akkor a kisebbik, az az olajos képű, bekebelezte a kettőjük porcióját. Hihi…

– És amikor betörtek hozzátok?

– Nem tört be oda senki. Egyszerre csak kinyílt az ajtó, jöttek a szakállas fogdmegek…

– Katonák voltak? A flotta hajósai?

– Azok csak jöttek, nem beszéltek, nem kérdeztek, hanem zsupsz! – mindenkit fejbe vágtak. Először a gazdát, azt jól tették, aztán a két utast, de azokkal már nem bírtak, csak taszigálták őket, én meg néztem, no, mondom, fognak ezek még ocsmányabb kosztot is enni, azt vajon befalják-e?

– És Harry? – szóltam közbe. – Harry nem volt ott?

– Már hogy lett volna, Savage uram? Az a Harry rendes, jó gyerek, nem szokott az kocsmázni. Még csak az kéne! Hanem a gazda akkora szemet meresztett, hihi, hogy most is rám jön a röhögés, ha eszembe jut. Csuda jól érzem ám magam! Nem vagyok én se álmos, se éhes, csak szomjas. Megyek is, megiszom mind a bort, ami a pincében maradt. De nem öntök ám vizet bele! Nem én!…

Békében elengedtük Annie-t, hadd igya le magát örömében, amiért megszabadult nemszeretem gazdájától. Hanem a szavaiból kiderült, hogy nem két ember, hanem éppen négy ember volt az emberrablók zsákmánya.

Igen, igen. Pontosan négy. Donald Andersson kocsmáros, a két ismeretlen utas meg az én nagyobbik fiam, Harry.

Bólintottam Bob Night felé, amikor elváltunk az emberektől. Most már igazán elhittem a szavait, és ő boldogan vigyorgott.

– Meglátja, Savage gazda, megkerül a fia! Sose búsuljanak, Jane asszony! Nem olyan fiú az, akit könnyű elemészteni.

No igen, vigasztalva, csitítgatva, fejüket csóválva lassan szétszéledtek a falubeliek. Mi pedig ismét itt voltunk a szobában, ahova besütött a nap, ahol színes fények ülnek a falakon és a bútorokon, ahol minden békéről és nyugalomról árulkodik.

Charlie-ra mosolyogtam, de a szívem megint csak nehéz lett.

Milyen üres az otthon, ha csak egy is hiányzik a mieink közül!

– Kik vitték el? Katonák? Vagy kalózok? – kérdezte Charlie.

– Nem tudom. Még nem tudjuk… Hanem te… hm…

Találkozott a tekintetünk. Megvonta a vállát.

– A kirándulás? Ne törődj vele, apám!

– Derék gyerek vagy, Charlie! Büszke vagyok rád.

– Én meg Harry-ra vagyok büszke. És irigylem is…

Leültem az asztalhoz. Jane serénykedett, asztalt terített, a pohárszékből almabort, sonkát, kenyeret vett elő, munkával ölte el a fájdalmát, mint az erős lelkű asszonyok.

– Odament – mondta váratlanul. – Ő ment oda.

– Hogy segítsen azon a kettőn – toldottam a szót. – Ha Bob nem olyan részeg, vele megy. De így csak egyedül ment.

– Úgy vágott közéjük, akár az oroszlán. Némán.

– Nem kell őt félteni! – rikkantotta Charlie. – Szétveri a tökfejüket!

– Kivágja magát. Én is azt mondom. Van hozzá ereje is, esze is!

Egyszerre csak élettel lett teli a szoba. Hűs Víz mosolyától, a kis Charlie gyermeteg bizakodásától, a magam hitétől. Észre sem vettem, mikor nyúltam az ételért, magam sem hittem volna, hogy azon a reggelen megéhezem. Hűs Víz azonban nem evett, a szekrényben matatott, vállamra tette a kezét gyöngéd mozdulattal, ahogy kiment a konyhába. Hallottam, ahogy mond valamit a kis cselédnek, az meg visszafelel a jól ismert éles hangján: „Igenis, Mrs. Jane. Megyek már, Mrs. Jane.” Aztán visszajött, leült az asztal mellé, és méltóságteljes nyugalommal emelte rám fekete szemét.

– Harry nem fog kegyelmet kérni. Soha. Ha megkínozzák, akkor sem.

Rábólintottam. És elnézően mosolyogtam.

– Az én Harry-m nem fél a haláltól – folytatta.

– Nem.

– Hiába kínozzák majd. Szemükbe vágja, hogy aljas, gyáva kutyák, tehetetlen férgek, és amikor végképp elvesztik a fejüket…

– Drága Hűs Víz – emeltem fel a kezemet… – Harry-t nem indiánok rabolták el. A fehér ember nemcsak azért rabolja el a társát, hogy megkínozza és megölje. Kellett az ember arra a hajóra. Elrabolták, hogy dolgoztassák. A rabszolgájuk lesz.

Elakadt a szava. Láttam, hogy elsápad, és remeg a szája széle, ahogy rábólint a szavaimra. Aztán mélyet sóhajtott, és a szeme valahová messzire nézett, amikor megszólalt:

– Szóltam Maggie-nak. Egy hordó sózott hús elég lesz.

– Elég.

– Babot is… lencsét meg káposztát. De csak hordós van. Savanyú.

– Éppen jó.

Hűs Víz átnyúlt az asztalon, megfogta a kezemet.

– Nettopau – mondta csendesen. Ha magunk közt voltunk, mindig indián nevemen szólított ő is. Mert Nettopau voltam én odaát, ami annyit tesz: jó barát.

Hiszen értettük egymást. Hűs Víz tudta, mire készülök, mit határoztam a lelkem mélyén még odakint a tengerparton. Ámde hogy ez az elhatározás nem elég, hogy kéne valami apró bizonyosság is, valami nyom, amely majd biztosan vezet – arról már nem faggatott. A hajdani monakán indián leányból fehér ember felesége lett, megtanult angolul, megtanult sütni-főzni, házat vezetni angol feleség módjára – de hiába töltött annyi esztendőt a mi szigetországunk földjén, a lelke mélyén mégiscsak egy óriási, barátságos erdőnek látta a világot, amelyben napokra, hetekre eltűnhetnek a férfiak – vadászat, halászat vagy éppen harc okából –, de a képzelet mindig hazahozza őket, oly biztosan és egyszerű hittel, mintha csak egynapi séta volna az egész földkerekség.

– Ó, kicsi Jane, drága Hűs Víz…

Odaléptem hozzá, megcsókoltam.

Tudtam, hogy a bizonyosság megjön. Most sántikál lefelé falábán a magas part nyaktörő ösvényén.

Második fejezet

amelyben a fia után indul, és nagy meglepetés éri

Michael apó kimerülten rogyott le a székre. Falábát kinyújtotta, fél könyökével az asztalra támaszkodott. Ezerráncú arca sápadt volt a megerőltetéstől, de tiszta fényű, kék szeme élénk kíváncsisággal rebbent körbe a szobán.

– Kilencvenkét esztendő. Nagy teher. S már nagyon nehéz… – lihegte.

– Pihenj csak, Michael apó. És köszönöm, hogy lejöttél.

Hűs Víz poharat vett elő, bort töltöttem az öregnek, de ő csak intett, hogy majd később.

– Lejöttem – kezdte. – Láttam mindent. A vitorlást is. Hát ha megíratod a panaszt, az én nevem is ott legyen. Aztán beviheted Plymouthba, az Admiralitáson majd eligazítanak…

Rám nézett. Aztán Hűs Vízre, majd Charlie-ra. A tekintete végül a falra akasztott puskákon pihent meg.

– Az íj jobb… – mondta. – Régen nagy íjászok voltak. Jó íjászok.

– Michael apó…

– Az íj hangtalan. És gyors. Ha jó íjad van, még a páncélt is átveri. Ezek meg csak a levegőt büdösítik.

Elhallgatott. Ránézett a borára, de nem nyúlt hozzá. Reszkető ujjaival rosszul nyírt fehér szakállát fésülgette. Akár beszélt, akár hallgatott, időről időre szélesre húzta a száját, mintha mosolyogna valamin, s olyankor kilátszott fogatlan ínye.

– Michael apó – kezdtem, és magamnak is töltöttem a borból. – Hallod-e, Michael apó, most nincs mókára kedvem. Mert tudom, hogy mókázol, amikor az Admiralitást emlegeted.

– Megfizettétek az adót! Mindenhol lázongtak a népek, de ti szó nélkül fizettetek.

– Mindenfelé teli vannak az akasztófák, apó!

Úgy volt, ahogy mondtam, és úgy volt, ahogy mondta. 1630-at írtak akkor, vagy pár évvel későbbet. Anglia felett zavaros idők jártak. Hova lett a régi vidám Anglia? Erzsébet királynő győztes Angliája?!

Azóta nagyot fordult a világ. Amikor ez a történet elindult – és éppen akkor, amikor Michael apó szememre hányta megalkuvásomat –, Károly király és a parlament igen sokat veszekedett. Őfelsége nem akart engedni hatalmából, a parlament pedig a jogaiból. A kincstár üres volt, és akkor történt, hogy néhány tintás ujjú firkász előhalászta az ősi törvénykönyvekből a hajópénznek nevezett adót. Ki tudja, mikor is szedték azt, annak idején csak a parti népet sújtották vele, most azonban általánossá tették, nagy hirtelen kivetették, a tehetőseket felháborítva, a nyomorgókat a sír szélére hajtva.

Igen, igen, zavaros világ volt az. Az embereket hitükért is üldözték, mindenki mindenkinek árulója lett. Tele volt a kikötő kivándorlókkal, ezrek és ezrek mentek át az Újvilágba, mert idehaza ingoványos lett talpuk alatt a föld. Londonban zavargásokat okozott a szappanmonopólium, a hajópénz bevezetése pedig valóságos lázadást robbantott ki. Azt mondták, a hajópénzből flottát építenek, hogy megvédjék Anglia partjait a kalózok zaklatásaitól.

Csakhogy számtalanszor megtörtént, éppen a flotta kapitányai indultak emberfogásra a parti halászfalvakba. Megszállták a kocsmákat, és a részeg legényeket egyszerűen a hajókra hurcolták.

Az Admiralitás csak a fejét csóválta, ha a panaszokról hallott.

Aki pedig a hajópénzt nem fizette meg, törvény elé került.

Teli voltak az akasztófák.

A falu tehát jobbnak látta, ha befizeti azt az adót. Megszavaztuk, befizettük. Megvallom nektek, a nagy részét én fizettem az eldugott, rejtve rejtegetett aranyaimból, amelyeket még Amerikából hoztam át jó tizenöt esztendeje. Michael apó részét is én fizettem, és most azért haragudott rám a legjobban.

Csak nevettem.

Szerettem Michael apót. Sokszor hallgattam régi történeteit, hajdani ifjúságának érdekes kalandjait, amikor még olyan erős volt, hogy tíz emberrel is könnyen elbánt, és furfangosan egymaga fogva tartotta a spanyol ármádia egyik hajóját.

– Mike apó… ne tréfálj velem – mondtam. – Elrabolták a fiamat, és te is tudod, hogy az Admiralitásra hiába mennék. A szegény népet két ellenség bántja. Bántja a kalóz, és bántja a király. Az egyiknek megadtuk a magáét, ahogy Krisztus urunk mondta. Add meg a császárnak, ami a császáré, és az Istennek, ami az Istené. A béke meglegyen. Ezt már én mondtam, mert ha most más okból a törvény előtt állnék, nem mehetnék a fiam után.

Csak rám nézett. A homlokába hullott megsárgult ősz haja.

A borospoharáért nyúlt. Most felvette. Most ivott belőle.

– Utána mész? – kérdezte.

– Utána. Ha a világ végére kell mennem, akkor is felkutatom. Ha magával a Belzebubbal kell megmérkőznöm, akkor is visszahozom. Én tudom, mit jelent láncon kuporogni a hajófenékben. Én tudom, mit jelent kiszolgáltatott senki fiának lenni. Ütleget, gúnyt eltűrni, és én tudom, mit jelent félni. Annak a hajósnak, akit kötéllel fogtak, a flottánál is, a kalózoknál is ugyanaz a sorsa. Ezért nem megyek az Admiralitásra. Hanem egyenesen oda, ahol Harry-t megtalálhatom!

Ha nem Michael apóval beszélek, hanem valaki mással, biztosan oktalan fenekedésnek tűnt volna minden szavam. Hiszen akár flottahajó volt, akár kalózhajó, amelyik Harry-t elrabolta, ugyan hogy is találna rá egy egyszerű halász?

Mondom, ha nem Michael apóval beszélek.

Mert ő minden hüledezés, kételkedés helyett egy hajtásra kiitta maradék borát, döcögve, halkan nevetett, ravaszul hunyorgott és kijelentette:

– Ez már beszéd, Tom!

A kezét nyújtotta. Még mindig erős, kemény volt a kézfogása.

– Ha nem tudtam volna bizonyosan, hogy így határozol, le sem jövök a hegyről. De hát tudtam. Azért is siettem. Hogy el ne indulj, mielőtt velem beszélnél.

– Nem indultam volna, Michael apó.

– Tudd meg, hogy a fiadat Joe Fry rabolta el! A kalóz.

Felugrottam. Éreztem, hogy az izgalomtól elönti a vér az arcomat.

– A „dühöngő”?

– Úgy van. Megismertem a hajóját. Sok fekete hajó úszik itt a vizeken, de olyan, amelynek két lámpasora húzódik a tatján, csak egy van. Joe Fry hajója. No, jól van… Erről a Joe Fry-ról te is tudsz, mindenki tud annyit, amennyit kell. Arra vigyázz… hm… szóval aki vele szemben alulmarad, annak ugyan nem kegyelmez. És Joe Fry-t még soha nem győzte le senki.

– Csak a fiamat akarom! Különben menjen isten hírével!

– Hát azzal aligha jár-kel ez a fickó.

– Hol találom? Mondd, Mike apó, merre keressem a gyalázatost? Ha meggondolom, nem lehet rózsás kedvében, sem pedig a szerencséje teljében, hogy emberfogásra adta a fejét.

Most látszott csak, a derék aggastyán, a mi szeretett Michael apónk ugyancsak megpezsdült Jane finom meggyborától. Ezernyi ránca mókás táncba kezdett szélrágta, napcserzette, vénséges arcán, és mert a szelleme máskor is tiszta és mókára hajlamos volt, megint nevetett, és kedélyesen csapkodta a falábát.

– Jól beszélsz! Én is azt hiszem, ez a Joe Fry fene nagy bajban lehet. Mert ő magamagát ugyan a kalózok királyának nevezi, hanem azért van neki is királya. – Előrehajolt ültében, úgy súgta, mint valami bizalmas titkot. Hiszen valóban az volt, mert akkortájt hamar megütötte a bokáját, aki a nagy urakat rágalmazni merte. – A legnagyobb kalóz Lord Robert Rich, Wawrick grófja. Az lesz a gazdája Fry-nak is bizonyosan. És ha nincs ki a legénység száma… Hajjaj, akkor kezdődik a tánc!

Már csak ketten maradtunk a szobában. Jane és Charlie kimentek, gondolom, hogy az útikészületekben segítsenek. Hallottam Patrick és Bob Night hangját is. Valami hirtelen ösztökélni kezdett: „Indulj már, gyerünk, utol kell érni fiad elrablóit! Amíg nem késő.”

– Utoléred! Ha holnap indulsz akkor is. Ha egy hét múlva, akkor is. Mert tudom, hogy hol van a kalózok nagy városa. Odaát az Újvilágban. De nem ám az angol gyarmatokon, nem Virginiában! Hohó! Éppen Hondurasban van, a spanyolok közvetlen szomszédságában… Michael apó arca elkomorult

– Hogyha Harry okosan viselkedett, ott megtalálod. Hogyan szabadítod ki, az már a te dolgod.

Anglia partjait abban az időben sokszor meglátogatták a kalózok. Ki volt akkoriban kalóz, és ki nem, ugyan aligha lehetett csak úgy szíre-szóra eldönteni. Mert kalózkodtak a francia király hajói, a holland hajók, a spanyolok is, no meg az angolok is.

Ezek most már igazi kalózok voltak, és nem a trón dédelgetett fenegyerekei. Ezek ugyan meg nem hódoltak Károly király előtt, és kisebb gondjuk is nagyobb volt annál, hogysem a király kincstárába küldjék zsákmányuk nagyobb részét.

Hej, hol is voltak „a régi szép idők”?! Drake kalózkodásai, Erzsébet királynő szeszélyes manőverei? Amikor még Angliában a kalózok voltak a legnagyobb hazafiak!

Az angol partokat nemegyszer végigrabolták, fosztogatták maguk az angol kalózok. Élelmet, pénzt, fegyvert raboltak. Embert is olykor.

Mint most az én idősebbik fiamat.

Gyerünk, utánuk!

Az egész halászfalu? Ha hívom, jött volna mindenki.

Talán untatna benneteket, ha elmesélném, hogy készültünk fel az útra. Hűs Víz gondja volt az élelem, a ruházat. Enyém a hajó, a fegyverzet és az ember.

No meg az útirány kijelölése.

Elővettem régi térképeimet, amelyeket nagy gonddal őrizgettem, jóllehet készültek azóta újabb és pontosabb térképek is. Megkerestük rajta az úti célt meg az útirányt, meghánytuk-vetettük, hány napi élelem, mennyi víz és persze mennyi pénz kell az útra, aztán megvidámodott kedvvel siettünk fedélzetes bárkámhoz, a Szürke Macskához.

Ne szóljatok meg érte, ha azt mondom, megvidámodott kedvvel. Úgy voltunk mi Michael apóval, mintha nagy bölcsességű orvostudor jött volna a betegágyunkhoz. Beteg volt a lelkünk azon a reggelen. Megfürödtünk ijedség jegében, bánat poklában egyaránt. Kellett hát valaki, hogy feltámadó reményeinkre az áment kimondja.

Úgy van az, hogy hiába bízunk önmagunkban. Az igazi erőt más bizakodása adja.

Másnak is mondania kell: előre, barátom, bízom benned!

Michael apó kimondta:

– Indulj Tom! Biztosan hazahozod a fiadat.

Elindultunk hát. Ahogy a mesében mondják: hetedhét ország ellen.

Charlie könnyen belenyugodott, hogy otthon maradjon.

„Anyádat rád bízom, vigyázz rá” – mondtam neki, és ő mindent értően meghajtotta a fejét. A hit dolgában rá várt az igazolás, mert nem lehetett tudni sohasem, mikor kerekednek felül a pápisták, mikor az anglikánok; urak, papok veszekedése rendszerint az istenhívő népen csattan. Kioktattam hát már jókor a fiamat, mit mondjon, hogy mondja, hogy az édesanyját felesleges faggatástól, hitének, keresztelkedésének bizonygatásától megóvja.

Ám hogy a gyerek öröme mégis meglegyen, kivittem magammal a partra. Amit a bátyja olyan akkurátusan előkészített – hadd engedje vízre ő a bárkát!

Így partra húzva valóságos hajónak látszott az én fedélzetes bárkám, a Szürke Macska. Úgy festett valóban, mintha újdonatúj volna, nemhiába dolgoztunk rajta előzőleg jó két hétig, Harry, Bob és jómagam. Megtisztogattuk a fenékkagylóktól, a mindenféle moszatoktól, kicseréltük korhadt palánkjait, végigduggattuk, vagyis kócot kalapáltunk a réseibe, aztán szurokkal bekentük az egész hajótestet. A nevét is újrafestettük, no meg a „parancsnoki emelvénynek” nevezett kis bódét is, amit a kormányállás fölé építettem éppen egy esztendeje – persze csupán eső elleni védelem gyanánt.

Volt abban néhány szalmazsák, mécses, láda a horgoknak, kapcsoknak, miegyébnek, már amire az embernek halászat közben amúgy is szüksége lehet. Jószerével sütni-főzni is lehetett, mármint a bárka orrában, mert ősidők óta ez a hajószakácsnak a helye. Nos, Charlie kezébe vette a szekercét, aztán egyetlen suhintás: a hatalmas bárka meglódul – mi hátraugrunk, nehogy ránk dőljön –, aztán kipattannak alóla az állványzat utolsó szálfái, a homok erős súrlódása hallatszik, a tőke belevájódik a homokba, a lendülettől meg a saját súlyától csúszik néhány ölnyit – lám csak, éppen annyit, hogy a dagály vize máris hátára vegye.

– Hurrá! – ordított Charlie, és olyan indián táncba kezdett, amit anyai ősei is megirigyeltek volna tőle.

Hát vízen volt a Szürke Macska.

– Savage gazda…

– Hm?

– Ha készül valahová, remélem, nem egyedül kíván menni. Gondolja meg, pokolra juttatna a lelkiismeret. Egyszóval egymagában úgysem tudná kezelni a vitorlát.

– Jól van, Bob. Elviszlek. Hanem bort egy kortyot sem ihatsz!

Bob Night ott állt Charlie mellett, és fancsali képet vágott.

– Megmondtam én Harry-nek, Savage uram, hogy ha oda nem megy… azazhogy ha odamegy, nagy baj lesz, mert nem jó az ilyesmibe bele… belekeverevedni.

Dühösen dobbantott.

– A mindenségit! Hát nem tudom rendesen elmondani. Pedig most igazán nem vagyok részeg.

Vízen volt a Szürke Macska. A fenéksúlyt még be kellett rakni. Nagy hajók sziklányi köveket hordanak a fenékkamrákban. A nehéz ágyúgolyókat is ott helyezik el. A jól kiegyensúlyozott hajó olyan, akár a gyerekek játékszere, a keljfeljancsi. A legnagyobb hullámverésben is visszabillen egyenes tartásába – hacsak léket nem kapott.

A bárkán is elkél a fenéksúly, ha nem is annyi és akkora kövekből való, mint az a hajókon szokás. Éppen csak elbírtuk azokat, amelyeket a kis sajkán a partról befuvaroztunk a most már vasmacskán horgonyzó bárkámhoz. Még többet is hordtunk, mint máskor, mert azzal töltöttem ki a haltároló rekesz egy részét is. Embertelen munka volt, mondhatom, noha épp csak annyit hordtunk, hogy a hajóm el ne veszítse a könnyedségét és fordulékonyságát, amelyre most nagy szüksége lesz.

Volt a hasadt, nehéz kövek között olyan fenéksúlyom is, amelyet ezúttal nagy kincsnek tartottam, félreraktam, ponyvával gondosan letakartam, hogy meg ne lássák illetéktelen tekintetek.

Mondhatom, úgy dolgoztunk mi négyen, hogy csorgott rólunk a verejték. Négyet mondok, mert hamarosan csatlakozott hozzánk egy másik falubeli legény, Harry-nek és Bobnak jó cimborája, Michael apónak pedig valami módon távoli rokona. Patrick Small volt a neve a tagbaszakadt, keménykötésű legénynek, aki déltájban megjelent, és anélkül, hogy szólt vagy kérdezett volna, egyszerűen beállt a munkába.

Nem szóltam hozzá én sem. A halászok, az egyszerű emberek sok szó nélkül is megértik egymást.

Amikor aztán az árbocot is a helyére tettük, az álló- és mozgókötélzetet is felszereltük, vagyis vitorla alatt állt a Szürke Macska, egyszerre csak megszólalt:

– Jönnének ám többen is…

– Tudom én azt – feleltem. – De elegen vagyunk.

– És én?… – kérdezte kis idő multán.

– Maradhatsz.

Senki sem tudott róla, mire készülök. Helyesebb, ha azt mondom: senki sem akart tudni róla. Hiszen ismertek engem, és sejtették, hogy a gyász helyett a hirtelen kikészülődés mit jelent. Csakhogy jobb az ilyesmiről nem tudni, mert a hivatalnokok szeme és keze messzire elér.

Így hát négyen voltunk.

Azazhogy hárman. Mert Charlie engedelmesen partra ugrott, mihelyt a Szürke Macskával bekanyarodtunk a halászfalu védett öblébe. Nem vitorlával mentünk, hanem a két nagy evezővel kanalazgattunk, éppen úgy, mintha halászat előtti rakodásra készülődnénk. Befutottunk a hosszú famóló mellé, ahol már várt engem Jane, az én drága, kedves feleségem. Ott állt mellette Maggie, a kis cselédlány, és körülöttük hordók, ládák, sok egyéb. A hordókban sózott hús volt meg káposzta, a ládákban szárított bab, borsó, ruhanemű, pisztoly és puskapor is elegendő mennyiségben. És tudtam, hogy a nagy zsákokban fegyver rejtőzik, íjak, nyilak, pisztolyok és a két puska is. A három nagy bálnaszigonyt már nem kellett rejtegetni, az nem olyan fegyver, amely csak nemesembernek dukál. Amikor a nagy hálókötegeket is bevonszoltuk a kis pallón, igazán senki sem hihette volna, hogy nem halászatra készülök.

Annál kevésbé hihette volna, mert a kis öböl apró bárkái, halászcsónakjai is mind készülődőben voltak. Nagy zajjal, dongatással, kiáltozással rakodott be valamennyi, gazdáik áttekingettek, átkiabáltak hozzám, sürgés-forgás, szapora nyüzsgés volt az öböl.

Aztán elérkezett a pillanat, amikor minden a helyére került. A ládák, a hordók, a rejtett fegyverek és a rejtetlen szekercék, csigákon ült minden kötél, a vitorla összetekerve pihent, elhozta cókmókját Bob Night és Pat Small is, és már igazán nem volt más hátra, mint hogy mi magunk is beszálljunk.

A mólón ott állt Hűs Víz. Mellette Michael apó.

Először Charlie-t kaptam fel. Megöleltem, megcsókoltam, aztán szemébe néztem keményen.

– Remélem, tudod, hogy szívesen magammal vinnélek…

– Tudom – felelte csöndesen, és lehunyta a szemét.

– Eszes vagy, erős vagy. Jöhetnél. De hát… értjük egymást?

– Értjük… – És elkapta a tekintetét.

Megkócoltam a haját, még egyszer megöleltem, még bátorítóan kezet is fogtam vele, ahogy férfiemberrel szokás.

Aztán Jane-hez fordultam. Hűs Vízhez. Megöleltem, megcsókoltam őt is. Forróbb volt az a csók, és nehezebb az ölelés. Jóllehet máskor is nehezen búcsúztunk, mert halászember asszonya mindig úgy küldi tengerre az urát, hogy talán örök a csókja, és utolsó az ölelése.

Ez a búcsú mégis más volt. Mind a ketten tudtuk.

– Vigyázz a gyerekre, vigyázz a házra és főképpen magadra! – mondtam. – Ne hallgass jöttment prédikátorokra, akik csak megzavarják az embert, aztán jó időben továbbállnak. Járj el gondosan az istentiszteletre, és fizesd az adót. Tudod, kik a barátaink, ha valamit nem értesz, ha valami rémít, hozzájuk fordulj…

Nem sírt, de nagyon fátyolosan csillogott a szeme.

– Mindent értek, mindent tudok. Ne félts engem, kedvesem. Ismerem a világotokat… És visszavárlak. Jöjjetek vissza mihamarabb!

Végül Michael apóhoz fordultam. Kezet fogtunk.

– Isten áldjon, Michael apó!

Michael apó is, mint az öregemberek általában, beszéd közben rátámaszkodott a karomra.

– Menj, fiam. Járj szerencsével! – A hangját alig hallottam, ahogy csendesen magyarázgatta. – A Kolumbusz-úton menj. A leggyorsabb és a legbiztosabb… És ne feledd, édes fiam, ne feledd Hondurast! Az a fészkük. Hm… ott nehéz dolgod lesz. De nem féltelek. Hohó, nem féltelek! És ne feledd, hogy Joe Fry hajójának három lámpasora van… de csak akkor égeti őket, ha dáridózik.

– Isten áldjon, Mike apó!

– Várj! Még valamit. Kéz és fej egymás nélkül semmire sem jó.

– Ígérem, apó, hogy mindig megfontoltan cselekszem.

– De sose okoskodj túl soká…

– Nem, nem, Mike apó, ígérem!

Még beszélt volna az öreg, de hát egyszer csak el kellett indulni. Behúztuk a pallót, leakasztottuk a kötelet, Bob aztán egy öles ugrással a fedélzeten termett, miközben Pat a vitorlát húzta fel, és jómagam a kormány rúdját löktem ki, hogy a szél legkisebb legyintésére is eltávolodjék a parttól hajóm, a Szürke Macska.

– Miau! – harsogtam vidám kedvvel a régi köszöntést, mert amióta csak enyém a Szürke Macska, mindig ilyen vidáman köszöntem el a parton maradóktól. – Miau! – kiáltottam ismét, mert arra gondoltam, Charlie-nak jólesik majd ez a tréfa. Szegény kis kölyök az anyja szoknyája mögé bújt nagy bánatában. Ha jól ismerem, most buggyanak ki az első könnyek a szeméből. Ha idáig keményen tartotta magát, most már igazán nincs miért szégyenkeznie. Jane majd bőgő fiúcskát vezet haza, akit az indián nagyszülők, az erdőjáró kemény hősök példája immár nem késztet önuralomra…

Velem egy időben hat-hét más bárka is ellódult a parttól.

– Jó szelünk van, Savage uram!

– Északkeleti. Engedd ki jobban a vitorlát, Bob!

Kifeszítettük az orrvitorlát is meg a hátsó szárnyat is. Egyszerre csak szárnyakat kapott a bárkám. A kötelek megfeszültek, a vásznak pattantak, az árboc megnyikordult a süllyesztékében. A kicsiny hajótest valósággal megugrott a vízen.

Integettünk.

Láttam Michael apót, aki kezét fáradtan felemelte, és reszkető ujjaival búcsút intett. Láttam a kis Maggie fehér zsebkendőjét lobogni a szélben. Láttam Jane-t feszesen, szomorú mozdulatlanságban a parton. Nem integetett, kezét csak felemelte, inkább olyan mozdulattal, mintha szemét védené a napfénytől: így búcsúznak az indiánok, és emlékszem, régi festményeken így búcsúztak a római harcosok is.

Egy hullám alánk csapott. A bárka megdőlt, dobbant a palánkja, orra előtt harsogva vágódtak szét a tajtékzó habok.

– Nézzétek!

Ahogy az öbölből kifordultunk, a szélső fák takarásából előbukkant a Zöld Kancsó is, Donald Andersson düledező kocsmája. Az ajtajában ott állt a szegény Annie, ott kuporgott a küszöbön, és – látszott – a fejét ingatta.

– Talán énekel. Biztosan részeg, és most énekel – vélte Pat.

– Vagy inkább sír…

Jobbra csapott vitorlával, megdőlve futottunk a vízen. Délután volt, a nap már túljárt az ég zenitjén, de még nyoma sem volt az alkony közeledtének. Pompás irammal kezdtünk, a többi bárkát sorra megelőztük, noha azok is kifeszítettek minden vásznat. Úgy tűnhetett, ez a sok kicsi bárka versenyre kelt most, oly szigorúan egy irányba vágtáztunk a tengeren.

Gyönyörű kora tavaszi nap volt. Rövid időre eltakarodott Dél-Anglia partjairól az örökös szélvihar és a sűrű köd. Apró fehér felhők úsztak a ragyogó kék égen, a pompás szél tartósnak ígérkezett… s alig múlt el harmadfél óra, alig jutottunk túl a parti sekélyebb vizeken, hirtelen kitárult előttünk a parti táj minden szépsége. Immár széles hullámok ringatták hajónkat, és ahogy hátranéztünk, lassú ütemben süllyedt és emelkedett a láthatár vonala. Ha sokáig nézte az ember, úgy érezte, nem is a hajó mozog vele, hanem Anglia, az otthon integet. Távol a nagy hegyek bizonytalan lila foltjai, a magas part dús legelőktől zöld, hullámzó dombvidéke, a vízig nyúló völgyek, a lombos erdők, a termékeny öblök és a várfal gyanánt szürkéllő, szakadékos sziklapart.

Valahol, nagyon távolból éles fény villogott. Ki tudja, miféle ablak villogtatta idáig a nap sugarát?

Felemeltem a kezem. Búcsút integettem.

Már nem láttam Jane-t, sem Charlie-t, nem láttam már a falut sem, mert a kicsiny öböl, a horgonyzó hajók árboctüskéi és a gerendavázas kedves házak egészen beleolvadtak a part zöld és szürke csíkjába.

Angliától búcsúztam.

– Ahooj, Savage gazda!

– Isten veletek!

A bárkák, amelyek eddig elkísértek, lassan leszakadtak rólunk. Egyik elfordult, nagy ívben balra kanyarodott, a másik egyszerűen megállt, a szél szaporán laffogtatta vitorláját. Amikor aztán az utolsót is elhagytuk, végre előre is néztem.

Két legényem, Bob és Pat ott állt előttem. Ők még mindig a partot fürkészték.

– Anyámnak csak annyit mondtam, halászni megyünk kegyelmeddel. Remélem, Mike apó majd megnyugtatja…

– Nekem ilyen gondom nincs – nevetett Bob. – Se apám, se anyám. Akár vissza se menjek. Senki sem sajnál…

Elhallgattak. Hallgattunk mind a hárman. Nagy útra indultunk, veszettül kemény fába vágtuk a fejszénket, hosszú időre – ki tudja, talán örökre – búcsút mondtunk otthonunknak… Hát nehéz volt a szívünk, minek is tagadjam?

Álltunk és hallgattunk. Aztán felnéztünk az árbocra, a köteleket meg a vitorlákat vizsgálgattuk, ámbár nem volt azokon semmi néznivaló.

– Szép időnk van – nyögte Pat.

– Szép – bólintottam.

– Csak kitartson – vélte Bob.

– A Kolumbusz-úton megyünk. Jó szél van ott ebben az időben.

Pat Small megint a vitorlákat kezdte vizsgálgatni, de most leesett az álla a csodálkozástól.

– Savage uram – kezdte –, megbocsásson… jöttek volna ám mások is. Hiszen mindenki tudja, miért indult el, ha nem is tudják, hogy hova… Akarom mondani, én sem tudom, azazhogy mi ketten sem tudjuk. Gondolom, Harry-t akarja felkutatni kegyelmed, és hogy Mike apó… De mi közünk a Kolumbusz-úthoz?

– Nyugodjatok meg, fiúk – nevettem, és vállon veregettem őket. – Tudom, hol kell keresnem Harry-t, és azt hiszem, mindketten azért jöttetek velem, mert aggaszt Harry sorsa. Velem jöttetek, nem is kérdeztétek, hova is megyünk. Ez szép. Hát akkor elárulom. Áthajózunk az Újvilágba. Egyenesen Hondurasba.

Hogy eltátották a szájukat, uramisten, micsoda bamba képet vágtak, úgy bámultak rám, mint borjú az új kapura. Pat egyszerűen letottyant egy kötélcsomóra, és szólni sem tudott. Bobnak pedig némán mozgott az ajka, és úgy ingatta a fejét, mint mikor jócskán felönt a garatra. Egyszóval a bejelentésemnek káprázatos és döbbenetes hatása volt.

Bizony mondom, csuklottam a nevetéstől, ahogy rájuk néztem. Csorgott a könny a szememből, csikart az oldalam, ráhajoltam a kormány rúdjára, úgy nevettem.

Nevettek ők is. Átragadt rájuk a nevetés.

– Az óceánon át? Ezzel a… megbocsásson…

– Miau! – nyávogott Bob. – Azt hittem, csak Franciaországba megyünk. Esetleg egy spanyol kikötőbe.

Pat nagy nehezen feltápászkodott. Fejét csóválta, lassan elkomolyodott, és ahogy megállt előttem, láttam rajta, hogy küszködik benne az öregebb iránti tisztelet a józan ész tiltakozásával.

– Megbocsásson, Savage mester, ezt azért mégsem hiszem. Mert ugyebár, kegyelmed járt már a tengeren. Tudja, mi az. Nem gyerekjáték, istókuccse nem az! Tréfál, ugye? Nem mondom, jó tréfa. Mert ha meggondolom, már megbocsásson, de elmúlik a szép idő, ránk tör egy fránya vihar, akkor kevesen volnánk ám! Mert csak hárman vagyunk, uram, mindössze hárman. Olyankor meg mindenhova két ember kell… kegyelmed is tudja. De azért tréfának jó volt… marha jó volt!

Éppen azon voltam, hogy válaszoljak. Megmagyarázzam, hogy nem tréfáltam, és jól tudom, micsoda isten kísértő vállalkozásra indultunk. Csakhogy ezt a hajócskát végső soron egy ember is elirányíthatja, másrészt hármasban jobban megvagyunk, élelemmel is jobban kitartunk, és amire most készülök, arra három ember éppen olyan kevés – mint kétszer annyi.

Éppen szóra nyitottam a számat – de az úgy is maradt, félig nyitva.

Úgy eltátottam, akárcsak Bob és Pat az imént.

Mert a hajó orrában abban a pillanatban kivágódott a csapóajtó, és a Szürke Macska mélyéből vigyorogva előmászott az én otthon hagyott kisebbik fiam, Charlie!

Harmadik fejezet

amelyben megkérdezik, vajon ő Thomas Savage, és hogy ismeri-e Pokahontasz történetét

– Azt a jebuzeusát! – nyögtem, mert-ennél több nem tellett tőlem. Elmondtam még egyszer, aztán nagy hirtelen a fejemet kezdtem vakargatni.

Ezt ugyan jól megcsinálta ez a kis kölyök!

Ma már másodszor ér ilyen meglepetés – gondoltam. – Előbb a tengerparton, odahaza. Akkor azt hittem, mindenki magamra hagy, s lám, tévedtem. Most meg azt hittem, szót értek ezzel a kis mitugrásszal, aztán… hm…

De hát ért még más meglepetés is. Olyan, hogy egy időre elfeledkeztem Charlie-ról, a nekem adott ígéretéről, s egy időre elaludt a röpke pofon, amely pedig már a tenyeremen viszketett.

A bárka mélyéből ugyanis nem egyedül mászott elő – hanem egy magas, hajlott hátú figura is követte, aki miután előkecmergett, majd feltápászkodott a fedélzeten, tüstént belekapaszkodott a fiam vállába. Látszott rajta, hogy vízen sosem járt, és hogy rögtön előveszi a tengeri nyavalya.

– Hé, a korlát arra van! – kiáltottam rá, mert azt hittem, valami nemszeretem dolog készül nála. Tudom, nem szégyen a rókázás, hallottam már tengerjáró kapitányokról, akik a legkisebb hullámzás idején ebédjüket, vacsorájukat tüstént továbbadták a halaknak, mégsem szereti az ember, hogyha a tisztára mosott fedélzeten történik a baj.

– Odalent találtam. A horgonykamrában bújt el – mondta Charlie. – Alig akart feljönni.

– Most meg nem akar megállni! – rikkantotta Bob, mert a nyurga fickó egy kisebb hullámlökés nyomán esetlenül ráomlott Charlie-ra.

Intettem. Két legényem fürgén a kötelekhez ugrott. Jómagam a kormányon taszítottam egyet, aztán magára hagytam.

A Szürke Macska engedelmesen szélbe állt, a szél lustán laffogtatta vitorláját. Már csak enyhén ringatózott a kicsi hullámokon.

Kezdődhet a kihallgatás.

Csakhogy mielőtt egy lépést tehettem volna, az idegen elengedte Charlie-t, és határozott léptekkel megindult felém. Rám bökött ujjával, és mint aki nem is kérdez, inkább fejére olvas az embernek mindenféle bűnt, kemény hangon megszólalt:

– Kegyelmed Thomas Savage?

Elszoktam az ilyen beszédtől. Éreztem, hogy fejembe száll a vér, de hát az iménti meglepetés még mindig fogva tartott. Hát csak rábólintottam.

– Kegyelmednek indián felesége van. És kegyelmed valaha John Smith kapitány apródja volt Virginiában. Így volt?

Csak most néztem meg jobban ezt a fiatalembert. Hajlott, magas alakját, egynapos szakállát, vizenyős szemét és a korai mély ráncokat, amelyek a szeme tövétől a szája szögletéig húzódtak. Az arca is, a keze is sápadt volt, nem olyannak látszott, mint aki az életét szabad levegőn tölti. Kékeres kezének kisujján ráadásul hosszúra hagyta a körmöt, ezzel is fitogtatva a nemesi származást, vagy legalábbis olyan gazdag, hogy kétkezi munkával nem kell fárasztania magát.

Ahogy ő kezdte, úgy folytattam én is. Hozzá léptem, és a vállára tettem a kezemet. Kemény markú, nehéz kezem volt akkoriban, de hát állta – és még a fejét is felszegte haragosan.

– Ha ilyen jól ismersz, fiam – mondtam –, úgy illene, hogy köszönj.

– Savage uram, kegyelmed…

– Ez az én hajóm, fiam, ahová kéretlenül jöttél. Úgy illik, hogy előbb köszönj, aztán a nevedet mondd, aztán engedelmet kérj, hogy szólhass. Nahát! – A fiamhoz fordultam. – Charlie, menj hátra a kormányálláshoz! Veled majd később beszélünk. Jól kezdődik ez az utazás, a mindenségit!

Patrick, a zömök, csupa izom Patrick odaugrott, és ő is megragadta a fickó vállát.

– Úgy vélem, kapitány, már megbocsásson… vízbe kéne dobni az uraságot. Igen izmos legénynek látszik, szépen elúszkálna a partokig.

– Vedd le rólam a kezed, pimasz szolga! – ordított hirtelen a fiatalember. Kirántotta magát a kezünk közül, elugrott, a hátát nekifeszítette az árbocnak. Sápadt arca kipirult, a szája széle remegett a dühtől és a félelemtől.

Megragadtam az ütésre lendülő Pat karját. Hagyja! Nem szép dolog a hitványabbat megütni.