Copyright © Fejős Éva, 2025

© Erawan Könyvkiadó, 2025

Itt találod a kiadónkat, webshopunkat:
https://erawan.hu

Erre a címre írhatsz nekem (Fejős Évának) e-mailt:
fejoseva@fejoseva.com

Elérhetőségem
a Facebookon: facebook.com/fejoseva1

Instagram: @fejoseva

TikTok: @fejoseva

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítókép: freepik.com

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-79-9

1. fejezet

Ausztria

Dornbach Bálint

A kézilabda tompa puffanással pattan a kapufának, majd visszagurul a padlóra. Megtörülöm az arcomat a törülközőmmel, és kifújom a levegőt. A hatosról, hetesről, de a kilences vonalról is halálpontosan eltalálom a kapufát, felül, oldalt, ahol csak akarom. A négy sarokba is bármikor beteszem a labdát akár a kilencesről. De meddig fogom tudni ezt csinálni? És vajon edző lesz belőlem? Vagy mit kezdjek az életemmel? A terem üres, a csapattársaim már elmentek, csak a neonfények hideg vibrálása tölti meg a csendet. Ez volt az utolsó edzés a szezonban, és, villan be, talán az utolsó a pályafutásom során. A gondolat furcsán üressé tesz.

Huszonhat év győzelmei, vereségei és végtelen edzései után most minden olyan véglegesnek tűnik. Még egy kapura lövés, ezúttal a jobb alsóba, simán bemegy. Felrakom a keretet, hátha csalok, és a kapura tett kerettel, ahol a sarkoknál is ott a keret, nem lehet csalni. Lehetetlen, mert lepattanna a labda, ha nem céloznék pontosan.

Újabb célzás, a kilencesről a bal felsőbe.

Simán bent van.

Lezárás? A sportkarrierem, ami egykor, bár utálok nagy szavakat használni, de az életemet jelentette, mára valahogy rutinná, megszokott hivatássá vált. Ezt most fogalmaztam meg először magamban, és lehet, hogy nem is igaz teljesen, de a sérüléseimből egyre nehezebben regenerálódom. A térdszalagműtétem óta érzem a fájdalmat, még mindig nem múlt el teljesen. Talán hiábavaló a sok kezelés meg a masszázs, a gyógytorna, amit előírtak a dokik. Ezért borúsak a gondolataim. Az új generáció már átvette az irányítást, és most úgy érzem, talán ideje továbblépni. De hova? Erre a kérdésre a válaszom éppolyan bizonytalan, mint a jövőm.

Ahogy a keretbe célozgatom a labdát, visszaidézem a régmúltat.

Nyolcévesen mentem le először edzésre. Az osztálytársaim focizni mentek, de Réka, aki két évvel volt idősebb nálam, és a szomszédunkban lakott, kézilabdázni járt. Menő volt, ahogy a kertben gyakorolt. A háta mögött dobta a labdát, meg mindenféle trükköket mutatott be, amin csak ámultunk Zolival, az akkori legjobb barátommal.

Szóval lementem én is, szerencsét próbálni. Csak szerettem volna normálisan visszadobni a labdát Rékának, és megtanulni pár trükköt.

Aszfaltos pálya volt, nyár, dőlt a forróság az aszfaltból, beraktak beállósnak, nem kímélt senki. Az edző szerint remek volt a labdaérzékem, és gyorsan tudtam futni. Hát oké, de fogalmam sem volt, hogy egy beállóst ide-oda taszigálnak, löknek, sőt néha felrúgnak.

Labdaérzék ide, gyorsaság oda, jó nagy sebekkel a térdemen hagytam el a pályát. Vajon visszamegyek-e valaha? Az edző szeméből kiolvastam a kérdést.

De keményebb fából faragtak, mint hogy többé ne merészkedjem a pályára. Magam sem értettem az elszántságomat. Szívem szerint nem akartam visszamenni, igazság szerint sírtam volna, úgy égett a seb a térdemen.

Aztán másnap visszamentem. A zsebpénzemből vettem suli után egy pár térdvédőt, és újra ott voltam a pályán.

A korosztályomhoz képest már akkor is magas voltam, csakhogy a tízévesek közt edzettem. Pár hónap alatt küzdöttem fel magam átlövő posztra, aztán irányító lettem, de ez már történelem. És most, harmincnégy évesen azon gondolkozom, hogy talán valóban vége. Mi történt? Megöregedtem? Kit érdekel. Csak az a lényeg, hogy valami más történjen, más, mint ami eddig volt.

Lehajolok, hogy felvegyem a labdát, majd megcélzom a kapu bal felső sarkát a középvonalról. A labda pontosan oda érkezik, ahová szántam. A hang élesen csattan az üres csarnokban. Gyerekkoromban ilyen hangokról álmodtam. A győzelem, a csapat, a pálya mindent jelentett számomra. Most csak egy üres tér, szomorúság, és egy kicsit a múlt. Már ha tényleg elmúlt. Állítólag még bennem lenne egy olimpia, a másodedző szerint akár kettő is, az edzőm szerint mindez csak rajtam múlik. Én pedig most azt érzem, hogy nincs energiám felkészülni. Valami mást akarok. Hogy mit? Na ez jó kérdés. Talán sosem készültem fel igazán arra, hogy mit csinálok majd, ha ennek vége lesz.

Oké, mára ennyi elég lesz. Elpakolom a zsákba a labdákat, becsukom a termet, aztán kinyitom az öltöző ajtaját. A szekrények ridegfehérek, magas fényűek, látom magamat bennük. A férfiöltöző szaga – a frissen mosott ruhák és az izzadság keveréke – már az orromban van, de most valamiért idegennek tűnik. Ledobom a sporttáskámat a padra, és előhúzom a telefonomat, hogy rápillantsak az értesítéseimre. Egy új e-mail, a tárgya mindössze egyetlen szó: Segíts!

Meglepődöm. És mégis jóleső, felgyorsult pulzust érzékelek, mintha csak egy tétmérkőzés előtt állnék. Az üzenetet Dornbach Miklós, pontosabban dr. Dornbach Miklós, a nagybátyám küldte, akiről már hónapok óta nem hallottam, pedig korábban mindig beszámolt nekem Mexikóról. A nagybácsi, akit mindig csodáltam. Miklós a család különce volt, zseni és kicsit őrült tudós egy személyben. Gyerekként imádtam hallgatni a történeteit: laborokról, kísérletekről, titokzatos felfedezésekről. Most viszont egyetlen szóból kellene kitalálnom, mi történt.

Leülök a padra, és izgatottan nyitom meg az üzenetet.

Bálint, ha ezt olvasod, valószínűleg nagy bajban vagyok. Túl sokan figyelik a munkámat, és a kutatásaim olyan területekre vezettek, amelyek veszélyesek lehetnek. A Verde-projekt kulcsfontosságú, de nem minden az, aminek látszik. Ha lenne kedved segíteni nekem, mostantól senkiben ne bízz meg. Utoljára a mexikói kutatóközpontban jártam a Yucatan-félszigeten, a gép Cancúnban száll le, de innentől csak magadra számíthatsz. Vigyázz magadra! Miklós.

Ó, a francba, mi ez?

Újra és újra elolvasom az üzenetet. Mit jelenthet a Verde-projekt? Egy gyógyszer? Egy technológia? Valami, ami miatt Miklós komoly veszélybe kerülhet? A nagybátyám, bár nem áll tőle távol a dolgok felnagyítása, mégsem az a fajta ember, aki indokolatlanul pánikolna. Ha ilyen szavakat írt, annak oka van. Az aggodalom egyre mélyebbre szúr belém, és hiába töprengek, nem tudom megfejteni, mit is jelenthet ez az üzenet. Tudom, kiguglizhatnám, de a nagybátyám nem az az ember, aki olyasmikről írna egy ilyen levélben, amit egyszerűen kikereshetnék az internetről.

Beállok a zuhany alá. A hideg jót tesz edzés után, bár most odakint is hideg van, és szállingózik a hó. Az a mákom, hogy ma nem bringával jöttem edzésre, láttam reggel a híradóban, hogy valószínűleg havazni fog. Végigzúzok a kisvárosunkon, és beparkolok a kerti beállómba. Egy társasházban, illetve sorházban bérelek lakást, alapvetően teljesen normális szomszédokkal, talán túl normálisak is, mert az egész olyan steril.

A lakásban csend fogad. Még a hűtő tompa zúgása is zajnak hallatszik, gyorsan keresek is a mobilomon az Apple Musicon valami rockzenét. A rock az én műfajom, hehe. Ha lenne érzékem a zenéhez, és nem sportoló lennék, akkor valószínűleg rocksztár-karrierről álmodtam volna egész életemben. Így viszont kénytelen vagyok beérni a zenehallgatással. Aerosmith, kicsit régimódi vagyok egy lány szerint, meg Guns koncertalbumok, de jöhet Lady Gaga is, amúgy.

Ledobom a sporttáskát az előszobában, és szinte ugyanilyen minden mindegy mozdulattal eldobom magam a nappaliban a kanapén. Bár évek óta Ausztriában vagyok idegenlégiós, még mostanra sem laktam be a bérelt lakást. Valahogy mindig „útközben” voltam. A telefonom megcsörren, az jelenik meg a kijelzőn, hogy Anyu.

– Szia, Bálint – szól bele anyám melegen. – Az elveszett gyermek!

– Szia, anya – köszönök. – Elveszett? Hát nem tegnap beszéltünk?

– De azóta eltelt egy nap!

– Hát ja. Igen. Igaz – mosolygok. Simán lehetne egy TikTok-csatornám, ahol anyám videóhívásait játszom be, szerintem elég nézett lenne. Ez mondjuk nem videóhívás, de simán rá tudnám venni.

– Mesélj, hogy ment az edzés? Javul a térded? – érdeklődik. Mivel sportorvos, így olyasmikre is sűrűn rákérdez, amikre normál anyák csak ritkán szoktak.

– Nem tökéletes. Lehet, hogy a következő szezonban nem játszom – felelem gyorsan, aztán hozzáteszem: – Nem tudom még.

– De ezt melyik orvosoddal beszélted meg? Az edződ tudja? A magyar szövetségi kapitány számít rád, a magyar csapat is, nem?

– Itt is számolnak velem. Egy kicsit… nem is tudom. Elfáradtam? Vagy csak nem szoktam hozzá, hogy ilyen lassan regenerálódom egy sérülésből? Nem tudom, mi lesz. Lehet, hogy csak egy szezont hagyok ki. Egyébként sem hoztam még döntést.

– Na de… – kezdi anyu, akiben nyilván viaskodik a sportorvos a szerető édesanyával. – Oké, tudod, nehéz lesz formába lendülnöd, ha egy szezon után vissza akarsz térni. Ismerjük a mutatókat. És, hozzátéve, hogy az elülső keresztszalag a térdízület egyik, ha nem a legfontosabb stabilizátora…

– Oké, anyu, majd kiderül.

– Jó, tehát az, hogy elhúzódik a regenerációd, nem a te hibád. Csak ezt akartam elmondani.

– …

– Csak hogy tudd. Nem te vagy a hibás.

– Nem is gondoltam erre.

– És nem a korod hibája.

– Passz – felelem. Egyébként rettentő furcsa, hogy a korombeli otthoni barátaim, haverjaim még a karrierjük kezdetén járnak. Minden belefér, még baromi sok minden vár rájuk a harmincas éveik első felében. Ezzel szemben a sportban lépten-nyomon szembesülsz azzal, hogy utalgatnak a korodra, öregnek tartanak, amikor más harmincasok meg még alig nőttek ki a kamaszkorukból. Na jó, kis túlzással.

– De még komolyan van időd, szóval, lehet, hogy ez az évadod nem volt annyira sikeres, mint az előző, de nem várhatod, hogy pikk-pakk, simán visszatérj. De hát… a te életed, a te döntésed.

– Most kikapcsolok egy kicsit, anyu… Úgyis jön a pihenőnk. Amúgy pedig van egy érdekes hírem: Mexikóba kell utaznom.

– Mexikó? – Az anyám hangja meglepett, talán egy kicsit csalódott is. Szerintem mást várt. Mondjuk egy eljegyzésre utalást, vagy a fene tudja. – Hogyan kerülsz Mexikóba?

– Miklós írt – csúszik ki a számon. Végül is ez az igazság, nem? – Valahogy… meghívott.

– Miklós? Jesszusom! – Anyám elhallgat, mint akinek nincs több közlendője. De aztán egy kis sóhaj után ismét megszólal. – Miért nem mondtad korábban? – Aztán elmélázva: – Miklós, a bajkeverő…

– Mert most kaptam meg a levelét, és így nem tudtam korábban, hogy mexikói repjegyre kellene vadásznom – felelem. – De most ez a helyzet. Miklós bajba került, és úgy gondolja, segíthetek neki.

– Mi az a baj? – kérdezi nem kis éllel a hangjában. Hát sejtettem mindig is, hogy nincs túl jó véleménnyel a nagybátyámról.

– Azt konkrétan nem tudom.

– Nehogy belekeveredj valami zűrös ügybe!

– Ugyan mibe? A nagybátyám elismert tudós. Orvos, tudós, milyen zűrös ügyei lehetnének?

– Tudós, tudós, de a füvezést sem vetette meg, és… – Azt már ki sem akarná ejteni a száján, hogy Miklós is orvos. Nem úgy van az! Ő az igazi orvos, na. Mosolygok.

– Na jól van. Nem hinném, hogy egy fűbiznisz miatt hívna. A leveléből azt vettem le, hogy gáz van a kutatása kapcsán. Valami Verde-projekt. Bajba került, és az üzenete nem olyan, amit figyelmen kívül hagyhatok.

Anyám sóhajt egyet, ismét.

– Miklós mindig is különc volt, tudod – emlékeztet, hátha a térdszalagommal a memóriám is megsérült. – Emlékszel, amikor a fiatalság titkát kutatta? Azok a kísérletei meg a nagy meséi… – A hangjába nosztalgia vegyül némi keserűséggel. – Hát aztán lett valami belőlük?

– Persze hogy emlékszem – válaszolok, és elnevetem magam. – Akkoriban azt hittem, hogy tényleg meg fogja találni az örök élet titkát. Aztán kiderült, hogy a medúzák makacsabbak, mint gondoltuk. Nem adták olyan könnyen magukat. Vagy sehogy.

– Pedig abban a felfedezésben tényleg benne volt a zsenialitása – folytatja anyám. – Szerintem a mexikói cég is emiatt szerződtette le őt. Azt mondták, az ötletei zseniálisak. Talán túlságosan is. De, ha az én véleményemre is kíváncsi vagy, hát szerintem túl sok ötlete nem volt a medúzákon kívül. Vannak olyan írók is, akik egyetlen könyvükből élnek, és az összes többi, amit írnak, gyenge, de…

– Egy időben Mexikóvárosban volt, most meg azt írja, a Yucatan-félszigeten dolgozik – vágok közbe. Mi értelme van Miklóst szidni? Nem tudom felfogni, miért zavarja anyut, hogy a nagybátyám a világ túlfelén egy kutatólaborban dolgozik, és akár még elismert is az ötletei vagy akármi miatt.

– Hát nem tudom, de mindig akadtak problémák Miklóssal. Nem volt egyszerű kijönni vele sosem.

– Ugyan már, anya, te is tudod, hogy csak olyan… bogaras, mint…

– Tudósféle? – neveti el magát.

– Hát valahogy úgy – bólogatok.

Anyám hangja megenyhül.

– Csak vigyázz magadra, fiam. Ne felejtsd el, hogy a családnak is szüksége van rád. Szóval ne Miklós legyen a prioritásod! Hanem saját magad, a karriered, az egészséged, a családod. Rendben?

– Rendben, persze – felelem, mielőtt elbúcsúznék.

A szavai visszhangoznak a fejemben, miközben már a repjegyeket keresgélem. Budapest–Cancún? Vagy Bécs–Cancún? Honnan van jobb és kedvezőbb árú járat?

Abban tökéletesen biztos vagyok, hogy mennem kell, mert most, hogy ez a lehetőség adódott, hirtelen olyan adrenalinlöketet érzek magamban, mintha egy tétmérkőzés előtt állnék a csapatommal.

Egy biztos: a közepes méretű bőröndömre szükségem lesz. Vagy a nagyra? Mennyi időre utazzak? Egyáltalán, mi a fene van ott a Yucatan-félszigeten? Rákeresek. Tenger, persze, addig oké. Közép-Amerika. Sűrűn járnak arra hurrikánok, de főleg nyáron és ősz elején, vagyis mostanra már elvileg elvonultak. Trópusi terület dzsungelekkel, maja romvárosokkal, romokkal, esőerdőkkel, színes halakkal a Karib-tengerben, korallzátonyokkal, mangrove mocsarakkal, sok méter mély, kör alakú barlangokkal, a cenotékkal, amelyek hűs vizében akár fürdeni is lehet. Ahogy olvasom, a maja civilizáció sokkal fejlettebb volt a későbbi koroknál, pontosan mérték az időt, a dátumot, a csillagászati eseményeket előre tudták jelezni. Az építészeti örökségük szinte felbecsülhetetlen, olyan természetfeletti birodalomban hittek, ahol az isteneket felajánlásokkal, szertartásokkal kellett „megnyugtatni” – hát hogy ez a megnyugtatás vajon mit jelent, azon most inkább nem töprengek el. Az emberek és a természetfelettiek között a sámánok közvetítettek. Megszokott volt az emberáldozat. És, ami még elképesztőbb, bár nem szentelek rá túl sok időt: népszerű volt a futballhoz hasonló labdajáték, amelyet tulajdonképpen harcosok játszottak. A nyertes csapat tagjai pedig azt a dicsőséget érdemelték ki, hogy miután megnyerték a meccsüket, szépen feláldozták őket az isteneknek.

Egy kicsit durvának tűnik nekem Mexikó múltja. Főleg, amikor tovább olvasva megtudom, hogy a halálnem nem volt más, mint hogy a maja papok egyszerűen felvágták egy nagy késsel a nyertes csapat tagjait, és a még dobogó szívüket kiemelték a testükből. Na, hát ne ítélj a múltból, de nem mondanám, hogy nem ütött szíven ez a leírás.

Visszatérek a repjegykeresőhöz. Nem veheti el a kedvem Miklós megmentésétől a ki tudja, mikor élt maja harcosok ronda halálneme.

A járat, amit végül találok Budapestről indul, és izgatott vagyok, mert egész jó áron kínálják a prémium kategóriát, egyik csapattársam repült ezzel a légitársasággal tavaly a szabadságára, és azt mesélte, hogy – bár nagy utazó – még őt is meglepte a gépen a kiszolgálás, meg még a hosszú lába is elfért, szóval teljes luxusban utazott, pedig „csak” a turistaosztályra vett jegyet.

Azért is szuper hazamennem és onnan indulnom, mert akkor találkozom a családommal, rég láttam őket.

És talán Livivel.

Na nem mintha Livitől bármit is akarnék, dehogy.

Vagy. Hát. Ki tudja.

A csapatpszichológus szerint, akinek egyszer említettem a dolgot, egy szakításnak is van időbeli végkicsengése, szóval én még benne vagyok az időben, ne aggódjak.

Oké, hát nem is aggódom, csak jó lenne elereszteni ezt az egészet. Persze egy kézilabdás nem cukorból van, ezt anyámtól elég sokszor hallottam tizenéves koromban, úgyhogy máig megjegyeztem.

Budapestről a mexikói Cancúnba, átszállással, nem is olyan rövid ez az út, de legalább rövid az átszállási idő. Ez tűnik a leggyorsabbnak, nem kell órákig rostokolnom majd az átszállásra várva. Flexibilis jegy, két hétre szól, de bármikor változtathatok a dátumokon; ez jó lesz, mert fogalmam sincs, mennyi ideig tart megmenteni a nagybátyámat. És arról sem, hogy hol keressem. De mire ezt végiggondolom, olyan felpörgött állapotba kerülök, mintha ez lenne életem küldetése.

Most, hogy ezt elintéztem, kinyitom a fiókot, ahol az alsónadrágjaimat tartom, és kiveszek két fürdőgatyát. Egy sötétkék visszafogottat és egy élénkzöld feltűnőt.

Aztán egy pár lábujjközös papucsot keresek a cipősszekrényben. Livi mindig flipflopot mondott, ezért én ezt a szót nem fogom használni.

Utána meg… leemelem a közepes bőröndöt a szekrény tetejéről. Olyan könnyű, mint egy zsebkendő. Az egyik tornán, amit megnyertünk, egy bőröndcég volt a szponzor, onnan ez a könnyű darab. Neonzöld, passzol a fürdőgatyámhoz.

És ha már kinyitom, akkor folytatom, sőt be is akarom fejezni a bőrönd bepakolását.

A jegy tényleg megvan Cancúnba, ez még engem is meglep, pedig az imént fizettem ki a kártyámmal. Tudok gyorsan dönteni, de ezt a képességemet főként a kézilabdapályára tartalékolom.

Na és aztán most az életben is sikerült használnom. Miklós biztos büszke lesz rám.

Mexikó.

Holnapután indulok.

A tornákon és meccseken kívül nemigen utaztam távolra. De ott nem kellett feltétlenül megismerkednem az adott hely történelmével, nem kellett szállást foglalnom, mert megtették helyettem mások. A városnézéseket elég gyorsan letudtuk, az adrenalin működött bennünk. Nem turistáskodni utaztunk az adott helyre, hanem meccset játszani. Nyerni.

Ez most másféle utazás lesz, és nem is mondom, hogy kevésbé izgalmas. Nyerni ebben is lehet.

Holnap reggel már Budapesten leszek, egy éjszakát otthon töltök. Az otthon szó még a saját gondolataimban is idézőjelek közé szorul, bár idézőjel nélküli otthont nem is tudnék megnevezni. Ez az osztrák lakás, a szabályos terasszal, ahová minden reggel fél nyolctól süt be a nap – persze ez csak nyárra igaz –, a tulaj bútoraival és a saját, félig kipakolt cuccaimmal nem emlékeztet igazán egy otthonra.

Mindegy, úgyse maradok itt sokáig.

Holnap reggel kocsiba ülök, aztán egy nappal később már Mexikó felé repülök.

Az első állomás, a fő cél Cancún vagy Playa del Carmen lesz, ahol válaszokat kell keresnem olyan kérdésekre, amelyeket a körülmények ismerete nélkül feltenni sem tudok.

De ez így lesz izgalmas.

Hogy miért örülök ennyire ennek a váratlan utazásnak, magam sem értem. Én amolyan szabálykövető és megfontolt ember vagyok, akinek a profiljába nem illenek bele ezek a hirtelen elhatározások.

Legalábbis az voltam, mostanáig.

2. fejezet

Budapest

Bálint

– De jó, hogy látlak! Tudod, mit készítettem? – ölel át anyám az ajtóban, és szorít, a szuszt is ki akarja belőlem szorítani. Átjár a melegség, aztán már nem is tudjuk, melyikünk öleli erősebben a másikat.

– Nem kérdés – nyögöm ki végül. A rántott csirkecomb illatát, főleg, ha anyu sütötte, még akár Ausztriából is megérzem. – Rántott hús, és…

– Bálint! – szólal meg sürgetően egy vékonyka, már-már követelőző hang. Aztán a hang tulajdonosa is felbukkan. Nyakigláb, kócos tini, a családba viszonylag későn érkezett kishúg.

– Helló, bébi. – Cuppan a puszi, a tesóm pedig tiltakozik.

– Nem vagyok bébi!

– Oké, akkor szia, Szinti. – Még most is elcsodálkozom, hogy nevezhették el ilyen magyaros írással Szintiának a tesómat. Igaz, Szinti Cynthiának írja, fittyet hányva az anyakönyvi kivonatára.

– Szia, na mizu? Kint tölthetem nálad a szilvesztert?

– Ne fenyegess!

– Na, de komolyan. Egy osztrák szilveszter…

– Hát komolyan nem hiszem, mert holnap Mexikóba utazom, és nem tudom, egyáltalán hazajövök-e szilveszterre.

– Mexikó? Úristen. De hiszen még csak a karácsony közeledik, hol van még a szilveszter?

– Megnyugszol, ha igent mondok a kérésedre?

– Meg.

– Akkor igen.

Mosolygok a húgomra. Olyan cuki, még olyan kislány. De azért már félig felnőtt. Formás, nyúlánk lány, sportol, természetesen. Szinkronúszó, és anyu belekotyog minden edzésébe. Kíváncsi leszek, vajon meddig bírja ezt a tesóm. Az anyánk őrületeit, az apánk hullámzásait.

De hát szemmel láthatóan jól viseli.

Anyánk ugye kardiológus és sportorvos, mellesleg a női válogatott röplabdások orvosa, ami azzal jár, hogy amikor a válogatott külföldi tornán vesz részt, ő is a csapattal utazik. Vagyis Szintinek valószínűleg most is néha magának kell elkészíteni a tízórait. Welcome to my world, mormolom, amikor idáig eljutok gondolatban. Ezek után már nem meglepő, hogy apám a férfiválogatott röplabdások másodedzője, most éppen edzőtáboroznak a kellemes tenerifei időjárásban. Az alma csak egy kicsit esett messze a fájától, de én a góloknak örültem mindig, és nem a lecsapásoknak.

A röplabda nem az én világom, bár nyilván nem lennék teljesen elveszett, ha be kellene állnom egy edzésre.

– Na és akkor meséld el, mi ez az egész! – huppan le mellém anyu, amikor már mindhármunk előtt ott az étel. – Kár, hogy apád edzőtáborozik, szerintem érdemes lenne meghallgatnod az ő véleményét is – teszi hozzá. Oké, ebből persze rájövök, hogy ez nem mesélés lesz, hanem anyám véleményét fogom megismerni.

– Semmi. Ausztriában nemigen történik semmi. A térdem sem jött még helyre. És itt is van valami hiba – mutatok a mellkasomra. – Nincs bennem az a tűz, mint régen – felelem, és beleharapok a rántott húsba. Na ez az igazi! Omlós, egy kicsit zsíros is, nem úgy, mint azok a genetikailag megroggyantott csirkék, és már alig várom, hogy lerágjam a csontokat. A végét is, a porcot is. Hogy csontközelbe érjek a villával, ott a legjobb a hús íze. Nem mondhatom, hogy Ausztriában nincs rántott hús – de ilyen, mint az itthoni, nincs. Egyébként nem is vagyok valójában kajafüggő, eszem, amit a sportorvosunk előír, aztán passz.

– Már ne is haragudj, de még csak harmincnégy vagy! – így az anyám.

– Már harmincnégy – kotyog közbe Szinti, aki kényeskedve eszegeti a saját kajáját, amit megtoldott egy nagy adag salátával. – Nem tudom, igaz-e, de azt hallottam, egyes szakmákban már negyvenévesen nyugdíjazzák az embert.

Felröhögök, és Szinti velem nevet, aztán az anyánk is csatlakozik. Anyu, mint egykori sportoló, igazán jól néz ki, szűk fekete farmer, szűk fekete póló, imádja a hamis Lagerfeldet, minden évben elmegy érte a török riviéráig, na persze nemcsak azért, hanem a barnulásért is. Szőke, hullámos, váll alá érő haj, negyvenes külső, de persze már ötvenes, hát hogy a fenébe ne.

– Te amúgy mindennap edzel? – csodálkozom rá anyámra.

– Hogy…?

– Hát hogy ilyen bomba vagy. – Anyu felpattan, átölel, Szinti vág egy grimaszt, amivel jelzi, hogy részint hízelgésnek ítéli ezt a mondatot, részint, hogy ugye hogyan is lehetne egy nő harminc fölött bomba? Nemhogy ötvenesként. Visszamosolygok rá. – Te is ilyen bomba csaj leszel – vágom be a kézigránátot a vacsora közepébe.

– Kikérem magamnak, én nem olyan akarok lenni, mint anyu! Hát tudod, mikor fogom festetni a hajam, meg ilyen lóméretű, hatalmas márkajelzést rakni a pólómra! És amúgy is! – akad ki. Tizenöt és fél évesen ez tök oké, gondolom, ezért csak mosolygok, és röptében elkapom a felém elindított szalvétagombócot.

– Jól van, álljatok már le egy kicsit! Bálint azért jött, mert lehet, hogy befejezi a kézilabdázást, fogalma sincs, mitévő legyen azután, ráadásul az az eszelős nagybátyátok, akire most nyugodtan használhatok ilyen jelzőt, mert apátok Teneriféről tudna csak tiltakozni a testvére ilyen jellemzése ellen, szóval Miklós Mexikóba csábítja Bálintot! Egy eszeveszetten veszélyes dologra akarja rávenni! Tudjátok, hogy Mexikóban a drogkartellek harcolnak egymással, és a rendőrök teherautókon, géppisztollyal és golyóálló mellényben razziáznak az utcákon?

– Uhhh, tényleg? Ez izgi. Jöhetek veled? – csillan fel a tinilány szeme.

– Majd ha vége a tanévnek! Vagyis, ha itt a szünet – csúszik ki anyánk száján, ám rögtön a szája elé kapja a tenyerét, és úgy mondja: – De akkor sem, hát mit képzelsz? Miklós valami országos bajt kevert, nem hagyom, hogy mindkét gyerekem egy őrült tudós miatt kerüljön veszélybe!

– Anya, csak precízen – figyelmeztetem kedvesen anyámat. – Szó sincs róla, hogy Miklós idézett volna elő bármilyen „országos” balhét. Ilyet nem mondtam, és légyszi te se híresztelj ilyesmit.

Anyám lazán vállat von, majd legyint, mintha hülyének tartana.

– Na, mesélj, Bálint. Mi ez az egész?

Szinti szemmel láthatóan felélénkült a rövid kis bevezetőtől.

– Semmi különös. Miklós írt, hogy bajba került, mert veszélyes területre tévedt a kutatásaiban. A levelének minden sora odahív engem – felelem, és a tiszta kezemmel keresgélni kezdek a telefonomon. – Na, itt is van! Felolvassam nektek, amit írt?

– Ha muszáj – fogja a két tenyerébe a fejét anya egy pillanatra, ezzel is jelezve, hogy semmit sem fogad el valójában, amit Miklós csinál vagy mond. Én pedig hangosan felolvasom a levelet:

– Bálint, ha ezt olvasod, valószínűleg nagy bajban vagyok. Túl sokan figyelik a munkámat, és a kutatásaim olyan területekre vezettek, amelyek veszélyesek lehetnek. A Verde-projekt kulcsfontosságú, de nem minden az, aminek látszik. Ha lenne kedved segíteni nekem, mostantól senkiben ne bízz meg. Utoljára a mexikói kutatóközpontban jártam a Yucatan-félszigeten, a gép Cancúnban száll le, de innentől csak magadra számíthatsz. Vigyázz magadra! Miklós – érek a végére az e-mailnek.

Szinti diadalittasan ugrik fel az asztaltól.

– Ez az! Végre egy értelmes dolog! Végre valami, ami érdekel! – ugrál, és röpköd utána a válláig érő barnásszőke haja, amit állítólag nem is olyan egyszerű edzéseken beszuszakolni az úszósapka alá. Átölel, és spánieltekintettel pislog rám. – Na, Bálint, vigyél el!

– Nem, mert versenyed van, iskolád van – néz rá szigorúan anyu.

– És ha vége a sulinak? Jön a téli szünet, és… – próbálom őt megpuhítani. Valójában nem is értem, miért teszem. Szintivel sosem éltünk egy háztartásban, amikor a húgom megszületett, én már felnőttválogatott voltam, és apánk egykori legénylakásában laktam. Sok edzés, jó kereset, olimpiai negyedik hely, szóval elég jól indultam, amikor Szinti még épp csak egy babaágyból ismerkedett a világgal.

– Micsoda? Ti ketten? – néz ránk kíváncsian anyu. – Hát ti egy mozinál vagy egy családi ünnep két órájánál több időt még nem töltöttetek együtt!

– Na és. Majd találunk közös témát – vonja meg a vállát Szinti. Bólogatok, hirtelen be is akarom bizonyítani, hogy szót tudok érteni egy tizenévessel.

– És a nyomozás a nagybátyád után? Semmilyen veszélybe nem sodorhatod a húgodat! És normális szállodában kell laknotok, érted?

– …

– Anyaaaa! – most Szinti az anyja nyakába ugrik. – Tényleg elmehetek Mexikóba?

– Csak ha Bálint igent mond.

– Jesszusom!

– De előbb a suli, meg a bajnokság. Ha vége, indulhatsz!

– Jól van, akkor nézek neked is egy jó légitársaságnál jegyet – kapom elő a telefonomat, és beütöm a dátumokat.

Hogy hogyan jutottunk el odáig, hogy nagy családi örömünnep legyen ebből a fura és kötelezőnek induló vacsorából, azt én sem igen tudom, mint ahogy azt sem értem, hirtelen miért akarok heteket együtt tölteni a húgommal, de egész feldobott lettem ettől. És végre tudom, mit vegyek karácsonyra a testvéremnek! Hát egy repülőjegyet. Cancúnba.

Eddig megjelent Fejős Éva-könyvek:

Holtodiglan (1999, új kiadás Most kezdődik címen, 2013)

Bangkok, tranzit (2008, 2013)

Hotel Bali (2008, 2014)

Csajok (2009, 2016)

Eper reggelire (2009, 2015)

A mexikói (2010, 2016)

Cuba Libre (2010, 2015)

Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016)

Karácsony New Yorkban (2011, 2015)

Karibi nyár (2012, 2016)

Szeretlek, Bangkok (2012, 2017)

Most kezdődik (2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015)

Utazz velem! – kreatív színező (2015)

Sosincs késő – kreatív színező (2016)

Holiday (2016)

Újra veled, Sydneyben (2016)

Bébi, bumm! (2017)

Csak egy tánc (2018)

Mi sem voltunk angyalok (2018)

Szélhámos szerelem (2018; Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 1. rész

Szélhámos játszma (2019; Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 2. rész

Csajok 2. (2019)

Margarita (2019)

Egyszer az életben (2020)

Szélhámos eskü – Szélhámos-sorozat 3. rész (2020)

Halál emlékül (2020)

Örökre Görögbe (2021)

Athén, végállomás (2021)

Szélhámos csábítás (2022) – Szélhámos-sorozat 4. rész

Elhitted álmomat (2022)

Szélhámos szereposztás (2023) – Szélhámos-sorozat 5. rész

Egy nyár Arubán (2023)

Krimi Riminiben (2023)

Szilveszter New Yorkban (2023)

Meghalni érted (2024)

Szélhámos románc (2024) – Szélhámos-sorozat 6. rész

Piszkos kis bűnök – Mimi nyomoz (2024)

Havanna dallama (2024)

Piszkos kis bűnök sorozat 2. – Mimi és az arany, ami nem mindig fénylik

Tudom, hogy te voltál (2025)

Előkészületben:

Tiszta Hawaii (2025 június)

Aludj jól!

Neked szól ez a könyv, ha te sem tudod

JÓL végigaludni az éjszakákat.

Okok és okos megoldások – Fejős Éva + 3 alvásszakértő (2025 június)

Piszkos kis bűnök sorozat 3. – Mimi és a köddé vált indiai hercegnő (2025 augusztus)

Angol nyelvű e-könyvek:

Bangkok Transit (2013)

Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)

Keresd a Fejős Éva-regényeket nyomtatásban és e-könyvben Éva saját webshopjában, különleges meglepikkel, kiegészítőkkel, szuper csomagárakkal itt:

erawan.hu