Jennie Lucas

Ezt még megbánod!

Claire Connelly

Házasság egy évre

Fiona Harper

Velencei dajkaság

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Jennie Lucas, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: Sensible Housekeeper, Scandalously Pregnant

(Harlequin Mills & Boon, Presents)

Magyarra fordította: Vas Krisztina

© Clare Connelly, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: Bride Behind the Billion-Dollar Veil

(Harlequin Mills & Boon, Presents)

Magyarra fordította: Kovács Anna

© Fiona Harper, 2014 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: Taming Her Italian Boss

(Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA KÜLÖNSZÁM 117. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-681-4

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Jennie Lucas

Ezt még megbánod!

1. FEJEZET

A szürke felhőkből eső szitált az isztambuli minaretre, miközben Louisa Grey levágta az utolsó, őszi rózsákat. Máskor oly nyugodt kezében most remegett a metszőolló.

Nem lehetek terhes! Vagy mégis?

Gondolataiba merülve törölte meg ingujjával a homlokát. A hűvös novemberi alkonyat sem volt éppen hangulatjavító hatású. Csak az ottomán stílusú villa kertjében pompázó buja, vörös és narancsszínű rózsák nyújtottak vidámabb látványt.

Hirtelen nehéznek érezte a metszőollót. Kimerülten engedte le a kezét, és megfordult. A Boszporusz túlpartján épp lenyugvóban volt a nap.

Egyetlen éjszaka! Már öt éve dolgozik főnökének, ennek a gátlástalan playboynak. Egyetlenegy éjszaka mindent tönkretett. Louisa már másnap megszökött Párizsból, és áthelyezését kérte erre az elhanyagolt isztambuli birtokra. Kétségbeesett próbálkozás volt ez, hogy elfelejtse azt a szenvedélyes éjszakát. De most, egy hónap múltán csak egyetlenegy kérdés kínozta nyugtalan éjszakáin, napról napra sürgetőbben…

Vajon gyereket vár a főnökétől?

– Miss Grey? A szakács megbetegedett – szólította meg az egyik szolgálólány alig érthető angolsággal. – Hazamehet?

Louise kihúzta magát, és megigazította fekete, csontkeretes szemüvegét, majd a fiatal török nő felé fordult. A személyzet felnéz rá, nem mutathat előttük semmilyen gyengeséget.

– Miért nem ő jön hozzám?

– Attól fél, hogy esetleg nemet mond, miss. Hiszen még olyan sok előkészület van hátra Mr. Cruz érkezéséig.

– Mr. Cruzt csak a holnapi vacsorapartira várjuk. Mondja meg a szakácsnak, hogy hazamehet. Mi elboldogulunk. De legközelebb ő jöjjön ide, ahelyett, hogy küld valakit, csak azért, mert tart tőlem – tette hozzá Louisa szigorúan.

– Igen, Miss Grey.

– Ha nem gyógyul meg a parti napjára, akkor gondoskodnom kell a helyettesítéséről. Ezt mondja meg neki.

A lány pukedlizett, majd a konyhába indult.

Louisa válla azonnal megereszkedett. Lehajolt, hogy felvegyen kettőt a leesett rózsák közül, és szépen elrendezgette a többi virág között a kosárban. Aztán beletette a metszőollót is, és nehézkesen felegyenesedett. Végiggondolta a tennivalók sorát, melyeket még el kell végezni, mire megérkezik a háziúr. A márványpadló és a csillárok már ragyogtak a tisztaságtól. Megrendelték kedvenc ételeihez a hozzávalókat, már csak a rózsák hiányoztak, melyek illatossá teszik Mr. Cruz komor, férfiasan berendezett szobáit – a csoda szép sztárocska örömére, akit ezúttal magával hoz.

Mindennek tökéletesnek kell lennie. Nem szabad, hogy Mr. Cruz kivetnivalót találjon bármiben is. Louise nem adhat neki alkalmat arra, hogy négyszemközt akarjon beszélni vele.

Megcsikordult mögötte a kovácsoltvas kapu. Mindenképp meg kell olajozni, gondolta a nő, és megfordult, hogy megnézze, ki jött. Arra számított, talán a kertész vagy a borkereskedő lesz az, akinél megrendelték a pezsgőt az estélyre.

Elakadt a lélegzete, amikor egy magas férfi lépett elő az árnyékból.

– Mr. Cruz! – Az ijedségtől hirtelen kiszáradt a szája.

A férfi szeme megcsillant az alkonyati fényben, amikor a nőre nézett.

– Helló, Miss Grey!

Mély, karcos hangja hallatán Louisa szívverése felgyorsult. Idegesen markolta meg a kosár fogantyúját. Gondolatai összekuszálódtak. Főnökét tulajdonképpen csak három nap múlva várta. De mikor tartotta magát Rafael Cruz a megbeszéltekhez?

Ragyogóan nézett ki, gátlástalan és gazdag – az argentin milliomos egy költő titokzatos, csábító vonzerejével. De a szíve kőből van.

Magas, széles vállú, izmos – nemcsak szép, kisportolt testével tűnik ki, hanem gazdagságával és eleganciájával is. Fekete haja most mindenesetre kócos volt, fekete öltönye gyűrött, nyakkendője hanyagul megkötve. Nem is borotválkozott, ahogy a markáns arccsontja és klasszikus metszésű orra alatt növekvő fekete szakáll mutatta. Világosszürke szeme lenyűgöző kontrasztot alkotott mediterrán arcbőrével.

Ebben az összeállításban szinte még a szokásosnál is vonzóbbnak tűnt!

Egy hónappal ezelőtt Louisa a karjában feküdt… Az a szenvedélyes ölelés tette nővé.

De most nem akart erre gondolni, és összeszedte magát.

– Jó estét, uram. – Senki sem vette volna észre rajta, milyen érzelmi zűrzavar megy végbe benne. Udvariasan, tisztelettel köszöntötte, ahogy egy befolyásos férfi megbecsült alkalmazottjához illik. Újra kiderült, hogy megérte a jó képzés. – Üdvözöljük Isztambulban. Mindent előkészítettünk a látogatására.

– Hogy is lehetne másképp? – mosolygott szarkasztikusan, és közelebb lépett. Sötét haja nemcsak szélfútta volt, hanem nedves is. – Magától nem is vártam volna mást, Miss Grey.

Louisa felnézett, de nem tudott olvasni a férfi tekintetéből. A gátlástalan playboy kimerültnek és gondterheltnek tűnt. És ez egyáltalán nem volt jellemző rá.

Louisa akarata ellenére aggódni kezdett érte. Időközben zuhogni kezdett az eső. Hatalmas cseppek hullottak a terjedelmes fák leveleire.

– Minden rendben van, Mr. Cruz? – kérdezte aggodalmasan.

A férfi kihúzta magát.

– A legnagyobb rendben – válaszolta ridegen. Nyilvánvalóan nem tetszett neki a személyes kérdés.

Louisa legszívesebben felpofozta volna saját magát. Mégis mi ütött belé? A tíz hónapos házvezetői tanfolyamnak már a legeslegelején beléjük sulykolták, hogy soha ne üssenek meg személyes hangot munkaadóikkal szemben. A Rafael Cruz házvezetőnőjeként Párizsban eltöltött öt év szintén jó iskola volt erre.

Mr. Cruz sosem mutatta ki az érzelmeit, és Louisa megpróbált szintén így tenni. Az első években ez nem is esett nehezére. De aztán egyre inkább kezdett érzelmeket táplálni iránta.

Miközben most figyelmesen nézte a férfit, eszébe jutott legutolsó találkozásuk. Azon a négy héttel ezelőtti éjszakán azonban végül bevallotta magának, hogy reménytelenül beleszeretett a főnökébe. Sírva ült a konyhában, amikor a férfi egy újabb hihetetlenül gyönyörű nővel való randevújáról a vártnál korábban ért haza.

– Miért sír? – kérdezte tőle halkan. Az eső pillanatban ég azt akarta mondani, hogy valami belement a szemébe, de aztán találkozott a tekintetük, és a nő képtelen volt megszólalni. Mozdulatlanul nézte, ahogy Rafael egyre közelebb lép hozzá, majd átöleli. Louise ösztönösen érezte, hogy ez a helyzet biztosan katasztrófába torkollik, de nem tehetett ellene semmit. Hogyan is lökhetné el magától ezt a zabolátlan, hihetetlen férfit, aki sohasem lehet az övé?

Champs-Élysées-hez közeli, az Eiffel-torony környéki városrészre néző tetőtéri lakásában rekedten suttogta Louisa nevét, miközben a falhoz szorította, és olyan vadul, szenvedélyesen csókolta, hogy a nőnek esélye sem volt, és vággyal telve viszonozta.

Az évek óta elfojtott vágyakozás most felszínre tört. Sóvárgása átvette az uralmat. Józan esze kikapcsolt, különben sohasem adta volna oda magát ennek a férfinak, hiszen tudta, hogy ennek nem lehet jó vége.

Az, hogy terhes lehet, eszébe sem jutott.

Nem vagyok terhes! Kitartóan próbálta megmagyarázni magának, hogy ez lehetetlen. Rafael sohasem bocsátaná meg neki, ha tényleg gyermeket várna tőle. Valószínűleg még fel is róná neki, hogy direkt intézte így a dolgot.

Louisa idegesen megnedvesített az ajkát.

– Ennek örülök – mondta elcsukló hangon.

A férfi figyelmesen nézte, tekintete elidőzött nedves ajkán. Aztán hirtelen sarkon fordult, megigazította vállán az utazótáskája pántját, és nyersen megparancsolta:

– A vacsorát hozza a szobámba!

Anélkül, hogy még egy pillantást vesztegetett volna rá, a házba trappolt.

– Azonnal, uram – suttogta Louisa utánanézve, és úgy állt ott a szakadó esőben, mint akit megbabonáztak. Csak akkor tért vissza belé az élet, amikor a férfi eltűnt a házban. Szürke blézerével óvta a rózsákat a rájuk zúduló esőtől, és követte a két alkalmazottat, akik behordták a csomagokat a garázsban leparkolt limuzinból.

Sötét volt, amikor Louisa belépett a tizenkilencedik században épült villa előcsarnokába. Kötelességtudóan levette a cipőjét. Mr. Cruz természetesen nem fáradt ezzel. Így újra fel kell mosni a márványpadlót. A piszkos cipőtalpak nyoma egészen a második emeletig, Rafael lakosztályáig vezetett.

Megérkezésével egy csapásra megváltozott a ház hangulata. Úgy tűnt, Rafael Cruz mindenkit feltölt elektromossággal. Főként Louisát.

A férfiak felhordták a bőröndöket az emeletre, és amikor a nő úgy gondolta, nem látja senki, megkönnyebbülten a falhoz dőlt.

Az első viszontlátáson szerencsére túl van.

Úgy tűnik, Rafael – azaz Mr. Cruz – már elfelejtette szenvedélyes párizsi éjszakájukat.

Áhh, ezt megtehetné ő is!

Nyugtalanul nézett a második emelet irányába. Miért tűnt Rafael ennyire gondterheltnek? Valami fontos dolog nyomaszthatja. Az egyéjszakás kalandjuk aligha. Rafael számára a nők bármikor kicserélhetők, gyorsan felejthetők, könnyedén pótolhatók. Sosem hagyná, hogy akármelyik is a bőre alá férkőzzön.

Ha nem nő az oka, akkor mi késztette rá, hogy három nappal előre hozza isztambuli látogatását? És mitől volt ilyen rossz hangulatban? Louisa legszívesebben azonnal utánajárt volna a dolognak, és megvigasztalta volna.

Na ne! Ez szóba se jöhet! Rafael az a típusú férfi, akit bármelyik nő szívesen megvigasztalna, amikor csak alkalom adódik rá. Gátlástalanul vetette be ezt a csábítási módszert bármikor, ha ez azzal kecsegtetett, hogy gyorsan megszerezhet vele egy nőt. Ők pedig egyszerűen bedőltek a világfájdalmas tekintetű milliomosnak.

Számtalan nőt látott jönni, majd távozni, s mind azt hitte, csak ő lehet a gyógyír Rafael megtört szívére. Egyedül Louisa tudta az igazságot.

Rafael Cruznak egyáltalán nincs szíve.

Ennek ellenére szereti. Valószínűleg teljesen megőrült – hiszen tudja, milyen: hideg, gátlástalan és kérlelhetetlen.

Esküdj meg nekem, hogy nem eshetsz teherbe, Louisa, követelte tőle a férfi azon a lélegzetelállító éjszakán. És ő mit felelt erre? Nem lehetek terhes.

Nem vagyok terhes. Újra ezt szajkózta magának. Az lehetetlen!

Mégis félt elvégezni a tesztet. Pedig azzal legalább bizonyságot szerezne. De tartott az eredménytől, és továbbra is azzal a lehetőséggel nyugtatta magát, hogy egyszerűen csak késik pár napot a menzesze.

A bejárati ajtóban kibújt vizes cipőjéből, majd a rózsákkal teli kosarat a modern konyha mellett tárolóhelyiségbe vitte. Ott megtöltött vízzel egy drága kristályvázát, és elhelyezte benne a virágokat. Végül megtisztogatta, és visszatette a fiókba a metszőollót. Felment a szobájába, esőáztatta ruháját kicserélte egy másik szürke kosztümre, barna haját feltűzte, megtisztogatta a szemüvegét, majd futó pillantást vetett a tükörbe, és elégedetten bólintott. Feltűnésmentes, rendezett és láthatatlan: így szeretett volna kinézni.

Soha nem ügyeskedett azon, hogy Rafael észrevegye. Épp ellenkezőleg. Láthatatlansága védelemként szolgált számára. Soha többé nem fordulhat elő az, ami az előző munkahelyén! Rafael valamikor mégis észrevette. Louisa még mindig azon tépelődött, vajon miért feküdt le vele a férfi. Szánalomból? Vagy mert épp nem volt kéznél másik nő?

Louisa elszántan söpörte félre ezeket a gondolatokat, és lement a lépcsőn. Először az illatos rózsákkal teli vázát helyezte el a konyhában.

Ahogy körülnézett, azonnal jobb kedvre derült. Ez itt az ő műve. Isztambulba való megérkezése után azonnal hozzáértő személyzet után nézett, hogy visszaadja az elhanyagolt villa régi fényét. Szinte éjjel-nappal ezen dolgoztak. Louisa óvatosan végigsimította a polírozott fa ajtókeretet, s mosolyogva szemlélte a színes, tisztán csillogó mozaikpadlót.

Hihetetlen örömmel töltötte el, hogy újra megtöltötte élettel az öreg falakat. És egyáltalán nem gondolt arra, hogy szeretett munkáját egyetlen gyenge pillanat miatt csak úgy feladja. Rafael számára ez amúgy is csak egy jelentéktelen egyéjszakás kaland volt – mint azelőtt oly sok más ilyen. Neki pedig egyszerűen figyelmen kívül kell hagyna iránta érzett szerelmét, és teljes egészében a munkájára összpontosítania.

Elfelejti a forró, szenvedélyes csókokat. Mint ahogyan azt az érzést is, amikor a férfi kemény teste a falhoz szorította, a Rafael szemében izzó vágyat, s ahogy egy szó nélkül felemelte és az ágyába vitte…

Louisa álmodozva álldogált a konyha közepén. Végül eszébe jutott, hogy Rafael vacsorát kért. Mivel a szakács megbetegedett, így neki kell ezt elintéznie. Valószínűleg gyomorbántalmai vannak, mint ahogyan neki is volt Párizsban hat héttel ezelőtt. Majd a szakács is meggyógyul három nap alatt – épp időben a Rafael születésnapjára rendezett vacsoraparti idejére.

Ugyan Louisának nem volt szakács végzettsége, de el tudott készíteni egyszerűbb ételeket. Szóval munkához látott. Szerencsére sütött friss kenyeret. Vágott néhány szeletet, és sonkát tett rá. A szendvics kész is van. Gondosan összekészített egy tálcát, elsimította rajta a hófehér szalvétát, és kis habozás után rátett egy kis vázát is egy vörös rózsabimbóval.

Miért is ne? Házvezetőnőként ügyel a részletekre. Ennek semmi köze a Rafael iránt érzett szerelméhez. Egyáltalán semmi!

Ezután hívta a szolgálólányt.

– Kérlek, vidd fel Mr. Cruznak a tálcát!

A fiatal lány, akit még csak nemrég vett fel, idegesen toporgott.

– Na, menj már! Mr. Cruz teljesen ártalmatlan. Nem kell félned tőle. – Saját maga is meglepődött, mennyre simán mondta ki ezt a hazugságot. – Nem fog bántani téged. – Legalább ez igaz volt. A férfi nem akart nyugtalanságot a házban, így sosem kezdett ki a személyzettel.

Na, igen. Szinte soha. Egy hónappal ezelőtt Louisát az ágyára dobta, és leszaggatta róla a ruháit. Amikor ő vágyakozón kinyújtotta a férfi felé a karját, az rávetette magát, ezután pedig mindkettejüknek megvolt az öröme.

Nem!

– Na, menjen már! – mondta Louisa lágyan.

A lány némán bólintott, magához vette a tálcát, és elhagyta a konyhát.

Louisa alig fogott neki a mosogatásnak, mikor a kislány újra felbukkant – szolgálói egyenruháján sonka és dijoni mustár. Nedves hajában a vörös rózsabimbó.

Louisa döbbenten nézett fel.

– Mi történt?

A kislány szeme könnybe lábadt.

– Mr. Cruz hozzám vágta a tálcát. – Egyik kezében az ezüsttálcát tartotta, a másikban egy összetört tányért. Felindultságában alig lehetett érteni, mit mond angolul. – Mr. Cruz azt mondta, csak ön szolgálhatja ki, miss.

Louisának elakadt a lélegzete.

– Magához vágta a tálcát? – Sosem gondolta volna, hogy munkaadója képes lenne ennyire megfeledkezni magáról. Vajon mitől borult ki ennyire? Nem sikerült egy üzletkötése? Sok pénzt vesztett? Mi a fene van vele? Nem szokott ő ilyen erőszakosan és civilizálatlanul viselkedni.

Louisa elgondolkodva összehúzta a szemét. Még ha el is vesztette volna teljes vagyonát, az akkor sem ok rá, hogy a személyzeten töltse ki a frusztrációját.

– Add ide a tálcát, Behiye. És aztán hazamehetsz.

– Jaj, ne! Kérem, ne bocsásson el, miss!

– Arról nem is lehet szó. – Louisa mosolyt erőltetett magára, hogy palástolja dühét. – A hét további részére fizetett szabadságot kapsz. Úgymond jóvátételként Mr. Cruztól illemtelen viselkedéséért, amit ő mélységesen sajnál.

– Köszönöm, Miss Grey.

És ha mégsem sajnálja, akkor legfőbb ideje, hogy így tegyen, gondolta Louisa felháborodva, amikor a szolgálólány elhagyta a konyhát.

Hatalmas dühvel dobta az antik, kék-fehér porcelántányért a szemetesbe, letisztogatta az ezüsttálcát, és megkent egy újabb sonkás szendvicset. Egy újabb rózsa díszítette a tálcát, amit személyesen vitt fel a második emeletre.

Odafent kopogtatott gyorsan a hálószoba ajtaján.

– Tessék – szólt egy rekedt hang.

Louisa még mindig dühösen belökte az ajtót, aztán hirtelen megtorpant.

A hálószobában sötét volt.

– Miss Grey. – A mély, rekedt hang áthatolt a sötétségen. – Nagyon kedves, hogy végrehajtja az utasításaimat – mondta Rafael szarkasztikusan.

Hanglejtése valahogy ellenségesnek tűnt.

Amikor Louisa szeme hozzászokott a sötétséghez, meglátta főnökét. Egy fotelben ült a kandallónál, melyben nem égett tűz. A nő az egyik dohányzóasztalra tette a tálcát, a villanykapcsolóhoz ment, és megnyomta.

– Azonnal kapcsolja le! – Olyan dühösen förmedt rá, hogy a nő szinte ijedten hőkölt hátra.

De aztán összeszedte magát, és ökölbe szorította a kezét.

– Engem nem félemlít meg olyan könnyen, mint szegény Behiyét. Mégis mi ütött magába, Mr. Cruz, hogy rátámad a szolgálólányra? Hogy veszi a bátorságot ahhoz, hogy a lányhoz vágja a tálcát? Teljesen elment az esze?

Rafael lassan felállt a foteljéből.

– Ahhoz semmi köze.

Louisa elszántan állta a tekintetét.

– Nagyon is van hozzá közöm. Végül is azért kapom a fizetésem, hogy vezessem a háztartást. De hogyan végezzem a munkám, ha maga zaklatja a személyzetet?

– Nem vágtam hozzá a tálcát – állította morcosan. – Kivertem a kezéből. Ha megpróbálta elkapni, az az ő baja.

Tipikus férfi, gondolta Louisa. Még soha életében nem kellett egyszer sem padlót feltakarítania.

– Majdnem halálra rémítette a kislányt.

A férfi szürke szeme felvillant a gyenge fényben.

– Tévedés volt – bizonygatta. – Ez… ügyetlenség volt tőlem. – Rafael elfordult. – Az este további részét adja ki neki szabadnapnak!

Louisa kihívóan felszegte az állát.

– Ezt már elintézte, uram. Sőt, a hét további részére fizetett szabadságot adott neki.

Döbbent hallgatás, majd szinte fájdalmas hangon így szólt:

– Úgy tűnk, maga mindig tudja, mire van szükségem, Miss Grey. Néha még azelőtt, hogy én magam tudnám.

A férfi arckifejezése láttán elakadt Louisa lélegzete. Nyilvánvalóan sürgősen szüksége volt valamire, és azt várta, hogy majd ő tudja, mi az. Önkéntelenül is az az este jutott eszébe, amikor a férfi megcsókolta. Pedig erre soha többé nem akart még gondolni sem!

– Ez a munkám, hogy tudjam, mit akar – válaszolta Louisa hűvösen, és karba tette a kezét. – Ezért fizet.

Ennek a mondatnak súlya volt.

– Igen – válaszolta a férfi halkan. – Azt teszem.

Mielőtt a férfi elfordult volna, Louisa még elkapta szomorú tekintetét. Mintha nagyon magányos lenne. Ez a tekintet már feltűnt neki korábban a kertben is. De miért érezné magát egyedül Európa leggátlástalanabb playboya?

– Nem szabadott volna a szolgálólányt küldenie – jegyezte meg veszélyesen halk hangon. – Arra kértem, hogy maga hozza fel nekem a vacsorát. Nem valami szolgálólány.

Vajon a férfi egyedül akart lenni vele?

Izgatott borzongás futott végig rajta. De aztán ebbe félelem vegyült. Szóba sem jöhet, hogy Rafael újra elcsábítsa! Ez nem történhet meg!

Louisa nem hagyta, hogy a férfi észrevegye, milyen érzelmi zűrzavar támadt benne. Évekig gyakorolta, hogy barátságos, de kiismerhetetlen arccal kommunikáljon a munkáltatóival.

– Sajnálom, ha félreértettem a kérését, uram. Készítettem önnek egy másik szendvicset. – Udvariasan biccentett. – És ha most megbocsát. Nem szeretném tovább zavarni.

– Egy pillanat!

Louisa vonakodva engedelmeskedett, és ismét a férfi felé fordult.

Rafael komor arccal lépett közelebb hozzá.

– Nem szabadott volna megtennem.

– Mit? A tálcával dobálózni?

Rafael átható tekintettel nézett rá.

– Lefeküdni veled Párizsban.

Louisa lélegzete elakadt.

A mindent elsöprő vágy, hogy újra a főnöke karjában lehessen, azzal fenyegetett, hogy tönkretesz mindent, ami számára fontos: a karrierjét, az önbecsülését, a szívét.

Kétségbeesetten összeszedte magát.

– Azt már el is felejtettem, uram.

– Tényleg? – Rafael mélyen a szemébe nézett, és pillekönnyű mozdulattal megsimogatta az arcát. Louisa megszédült. – Ha már el is felejtetted, akkor lehet, hogy én tévedtem – súgta. – Lehet, hogy meg sem csókoltalak. Nem éreztem, ahogy reszketsz a kéjtől.

– Nem, nem tett ilyet. – A nő hangja halk, rekedt volt. Szíve a torkában dobogott. – Meg sem történt.

Rafael előrehajolt.

– Akkor mért nem tudom kiverni a fejemből?

Louisa térde remegett. Már nem sok hiányzott, hogy feladja ellenállását – mint ahogyan az összes többi nő őelőtte. Legszívesebben hozzásimult volna. De tisztában volt vele, hova vezetne az. Már épp elégszer volt kénytelen végignézni.

Rafael Cruz gátlástalan volt. És élvezettel törte össze a női szíveket.

Ha most enged a vágyának, akkor örökre elveszett.

Louisa kétségbeesetten rázta meg a fejét.

– Nem emlékszem csókra.

– Akkor valószínűleg fel kell frissítenem a memóriádat – mondta halkan a férfi, lehajtotta a fejét, és megcsókolta.

Ajka égett a férfi ajkán. Másodperceken belül úgy érezte, mintha lángolna a teste. Érezte Rafael ölelését, ahogy magához húzza, oly szorosan, hogy teste szinte körbezárta az övét. Louisa elveszett. Teljesen, végérvényesen. Rafael nyelve felfedezte a száját, az izgató érintések egész testét felbolygatták. Mellbimbója vágyakozva felágaskodott. Louisa lángolt a szenvedélytől.

Rafael megcsókolta, s ő minden ellenállását feladta.

2. FEJEZET

Rafael Cruz már sok szívet összetört, és nem tulajdonított túl nagy jelentőséget egyiknek sem. Ezt nem tartotta erényének, egyszerűen tényként vette tudomásul.

A nők, akiket ágyba vitt, azonnal tiltakoztak, amikor ő véget vetett a viszonynak. Egyik sem akarta elengedni. A vonzó, csábító, szenvedélyes nők levakarhatatlanná változtak, akik könyörögtek neki, hogy ne hagyja el őket. Nem csoda, ha csak ritkán fordult elő, hogy ugyanazzal a nővel többször is lefeküdt. Amint megszerezte őket, azonnal megváltoztak, és elvesztették mindazt a kisugárzásukat, amit ő eredetileg vonzónak talált bennük.

Rafael sosem hagyott kétséget afelől, hogy részéről csak test vonzalmon alapuló, rövid kalandról lehet szó. Ha a nő ennek ellenére neki ajándékozta szívét, és így természetesen megbántódott, amikor ő szakított vele, az végül is nem az ő hibája. Felnőtt emberként tudta, mibe megy bele.

Egyet mindenesetre már régen megfogadott: sohasem csábítja el az alkalmazottait. Nem mintha attól félt volna, hogy beperlik szexuális zaklatás miatt – azon csak nevetne –, hanem mert ez kedvezőtlen hatással lenne az otthoni életére. Ő pedig szerette a nyugalmat.

Rengeteg szép nő van a világon, de jó, megbízható személyzetet nehezen találni.

Louisa Grey e tekintetben kivételes gyöngyszem volt. Nélkülözhetetlenné tette magát Rafael életében. Amióta neki dolgozott, egyik háztartásában sem volt semmilyen probléma. Időközben elképzelhetetlenné vált az élet nélküle.

Ebben az öt évben a nő sohasem bátorította – ellentétben idősödő titkárnőjével, a kisegítő pincérnőkkel vagy az összes többi nővel, aki valaha az útját keresztezte. Úgy tűnt, Louisa férfiként észre sem veszi. És éppen ez izgatta Rafaelt. A nő olyan titokzatos volt, soha nem beszélt az érzéseiről, azt sem említette, hol dolgozott, mielőtt elfogadta nála ezt az állást. Viselkedése mindig hűvös és tartózkodó volt, szépségét pedig csúnya szemüveggel és formátlan ruhákkal rejtegette.

De hiszen Rafael úgyis megfogadta, hogy sosem csábít el alkalmazottat. Ezenkívül a kísértés sem volt túl nagy sosem.

Egészen négy héttel ezelőttig.

Egyetlenegy hiba! Rafaelt átmenetileg cserben hagyta vasfegyelme, amikor elcsábította Miss Greyt. A jövőben egyszerűen nagyobb önuralomra van szüksége.

Ő a házvezetőnője a világ különböző országaiban lévő ingatlanjaiban. Nem engedheti meg magának, hogy elveszítse. A nők mindig olyan érzelmesen reagálnak, amikor elküldi őket. Hatalmas tapasztalatot gyűjtött már abból, ahogyan öntudatos, független nők hirtelen rácsimpaszkodtak, jajveszékeltek, és kétségbeesetten próbálták más belátásra bírni. Amennyiben az együtt töltött éjszakájukból viszony lenne, úgy Louisának távoznia kellene. Vagy önként felmond, vagy ő teszi ki a nőt.

Csak úgy érheti el, hogy továbbra is vezesse a háztartást, és minden kívánságát kiolvassa már a tekintetéből, hogy tartja a megfelelő távolságot.

De ez a szándéka azonnal feledésbe merült, amint viszontlátta az imént.

Rafaelnek szörnyű napja volt. Túl későn érkezett Isztambulba, végletekig feszülten, szomorúan és egyúttal dühösen.

Az apja temetésén volt, az apjáén, akit soha nem ismert meg. Izmai fájtak a dühtől, és attól, hogy csődöt mondott. A sofőr kinyitotta a kocsiajtót, és amikor Rafael kiszállt a szitáló esőben, meglazította nyakkendőjét, és a ház felé vette az irányt, ahol úgy tervezte, engedélyez magának egy nagy pohár whiskeyt, és elgondolkodott, hogy idehozassa-e magángépén legújabb hódítását Franciaországból, hirtelen megpillantotta házvezetőnőjét, akivel Párizsban volt egyéjszakás kalandja.

A nő egy hatalmas ciprus árnyékában állt az alkonyatban, karján egy frissen vágott rózsákkal teli kosarat tartva. Most még szebbnek látta, mint ahogy emlékeiben élt, és még kívánatosabbnak, mint valaha. Álmodozva, csodálkozó arccal nézett a Boszporuszon túlra, Ázsia felé.

Louisa Grey olyan volt számára, mint a nyugalom szigete ebben a hideg, kaotikus világban.

Rafael szilárdan eltökélte, hogy soha többé nem ér hozzá. De amikor a nő megfordult, meglátta karcsú testét abban a ronda, formátlan ruhában. Ebben a pillanatban eldőlt. Egyszerűen meg kell kapnia őt, kerül, amibe kerül.

Tehát a hálószobájába rendelte, ahol feszülten, türelmetlenül várt rá. Legnagyobb csodálkozására viszont egy szolgálólány jelent meg nála a vacsorával. Amikor végül Louisa mégis kegyeskedett személyesen feljönni hozzá, akkor lehordta Rafaelt. Ezt még senki sem merészelte. Ezzel egyszerűen kikészítette. Majd amikor ezután Louisa lazán kijelentette, hogy nem is emlékszik a csókjára, az már vörös posztó volt számára, és magához húzta.

Egyszerűen isteni érzés volt megcsókolni. Louisa ajka puha, édes és odaadó volt. A lány szappan- és virágillatot árasztott. Rafael vágya minden másodpercben tovább nőtt.

Több volt ez vágynál. Sóvárgott utána, ahogy még soha egyetlen nő után sem ezelőtt. Az elérhetetlen Miss Grey. Amikor érezte, hogy Louisa feladja ellenállását, és a mellkasához simul, fojtottan felsóhajtott, még szorosabban ölelte, és megpróbálta az ágyhoz húzni.

Louisa hevesen eltaszította.

– Nem!

– Louisa…

– Nem! – A lány hátrahőkölt. – Nem lehet.

Rafael kérlelve nyújtotta felé a karját.

– De lehet. Gyere ide.

Louisa még két lépést hátrált, és csodálkozva érintette meg ujjával az ajkát, ahol még érezte rajta a csókot.

– Nem tehetem – suttogta. – Maga a munkaadóm.

Természetesen igaza volt. És ez a férfiban még jobban felszította a dühöt, és még eltökéltebben akart szeretkezni vele.

– Nincs jelentősége – közölte nyersen.

– Ó, dehogyis nincs! Van egy alapelve, Mr. Cruz. – Louisa határozottan felszegte az állát, csodás barna szeme szikrázott. – Soha nem kezd ki az alkalmazottaival. A személyzet abszolút tabu a maga számára.

De Rafael annyira kívánta. Csak ő feledtetheti vele a mai veszteségét. Mindenesetre ezt nem szabad megtudnia. Semmilyen körülmények között nem mutathatja ki sebezhetőségét. Az lenne a vég. Üzleti partnerek, nők, alkalmazottak gátlástalanul kihasználnák a gyengeségét, saját előnyükre.

– Ez az én alapelvem, nem a tiéd – válaszolta hűvösen. – Kivételt tehetek, ha akarok.

De Louisa részéről szóba se jöhetett, hogy megadja magát.

– De én nem akarom. Hiba volt, ami Párizsban történt köztünk. Soha többé nem fog megtörténni. Nem tehetem kockára a karrieremet, a hírnevemet, az életem – tette hozzá halkan. – Még egyszer nem.

Rafael figyelmes tekintettel nézte.

– Mit jelentsen ez: még egyszer?

Louisa pislogott néhányat, majd elfordította a fejét.

– Semmit.

– De ennek semmi értelme. – Keveset tudott a lányról. Tulajdonképpen csak annyit, amennyi az önéletrajzában állt. A magánéletére vonatkozó kérdések elől a nő udvariasan, de határozottan kitért.

– Rendben. – Louisa felnézett. – Párizsra értettem.

– Hazudsz.

– Miért hazudnék? Különben mire utaltam volna?

Ismét egy elterelő hadművelet. De ezúttal Rafael nem vette be. Elgondolkodva nézte.

– Volt előttem egy férfi.

– Tudja, hogy ez nem igaz.

– Még érintetlen voltál. De ez nem jelenti azt, hogy nem volt már az életedben másik férfi. – Ha csak elképzelte Louisát valaki mással, már az szúró fájdalmat okozott neki.

A nő nem hagyta magát elbizonytalanítani.

– Látta a referenciámat, tud rólam mindent.

Semmit sem tudok, gondolta Rafael idegesen. Felvételi beszélgetésükkor a lány olyan hatással volt rá, hogy szinte teljesen lemondott a további referenciákról, és kizárólag a munkaközvetítő ügynökség által nyújtott információkra hagyatkozott.

Egyedül az előző munkaadójának feleségével beszélt, aki igazi dicshimnuszt zengett Louisa Greyről. Hogy ő egyszerűen hihetetlen, és igazi gyöngyszem. Ha a férjének viszonya lett volna Louisával, valószínűleg nem dicsérte volna az egekig a házvezetőnőt, nem igaz?

Valahogy ennek semmi értelme.

– Mit titkolsz előlem? – Újra vizsgálódva nézte a nőt. – Sohasem beszélsz a családodról vagy az otthoni barátaidról. Miért nem? Miért nem utazol soha haza?

A nő riadtan nézett rá, és idegesen simította le a túl bő gyapjúszoknyáját. Remegett a keze.

– Ez nem tartozik a tárgyhoz. – Louisa megfordult. – Ha ez minden, akkor én mennék.

– Nem, az ördögbe is! – Hatalmas léptekkel vágott át a szobán, és elállta a nő útját. – Itt maradsz. Válaszolsz a kérdéseimre. Nekem… – Szükségem van rád. Majdnem kimondta. Utolsó pillanatban az ajkába harapott. Évek óta nem mondta ki ezeket a szavakat. Abban a világban, amit felépített magának, ennek nem volt helye.

A nyitott ablakon keresztül látta az Isztambul feletti fényeket. A minaretek fekete tőrökként feszültek az esti égbolt felé. A szoroson túlról a müezzin imára hívó hangja hallatszott.

Rafael figyelmét ismét Louisa felé fordította. A szoba hangulata megváltozott. Sistergett közöttük a levegő. A férfi annyira kívánta, hogy minden más lényegtelenné vált.

– Kérem, engedjen utamra, Mr. Cruz – suttogta elcsukló hangon. Nem lehetett nem észrevenni, mennyire izgatott állapotban van ő is.

– Nem.

– Nem tarthat itt fogva.

Rafael alig tudta visszafogni a vágyát. Nagy önuralmába került, hogy megőrizze a nyugalmát.

– Biztos vagy benne? – kérdezte halkan.

Rafael vágyott rá, hogy mélyen elveszhessen benne, hogy mindent feledjen, ami azzal fenyegette, hogy összetöri.

Aztán észrevette, Louisa mennyre kapkodja a levegőt, és amikor a férfi vett egy mély lélegzetet, beszívta a nő illatát: szappan, tiszta pamut és friss rózsa.

Ha okos lenne, akkor most hagyná elmenni. Talál ő magának nőt az ágyába. Ott van a francia, dacos szájú sztárocska, akit pár napja ismert meg. Vagy bármelyik másik nő. Nincs jelentősége.

Addig, míg nem Louisa Grey az illető.

Tekintete ösztönösen a nő szájára tapadt. Csoda szép, érzéki ajka sminktelen volt, rózsaszínen csillogott. Teljesen odavolt Louisáért. Oly nagyon vágyott rá, hogy az szinte félelmetes volt. Hihetetlen élmény volt lefeküdni vele. Még sosem volt része ilyen fantasztikus szexben.

Ha újra egyesülhetne vele, az biztosan hamar feledtetné vele a fájdalmát. Olyan volt számára, mint valami drog, mely elűzi a gyászt és a kétségbeesést. Gyorsan, keményen akarta őt, míg a testében égő tüzet eloltja, és a szívében lévő fájdalmat hamuvá égeti el. Csak akkor engedi el újra.

Rafael észrevette, hogy a nő egész testében remeg.

Louisa el akart menekülni tőle, és mindkettejüktől megtagadni azt, amire vágytak.

De ez a tapasztalatlan lány nem vehet fel ellene a kesztyűt. Még szűz volt, amikor lefeküdt vele Párizsban. Nincs abban a helyzetben, hogy ellenállhasson neki. Rafael birtokolni akarta, míg a nő minden mást elfeledtet vele, Louisa pedig reszket alatta a kéjtől.

Rafael lassan magához húzta.

A nő megpróbált ellenállni neki, de ő egyszerűen nem engedte el. Louisa lassan felemelte a tekintetét, és a férfi szemébe nézett. Ugyan elég magas termetű nő volt, Rafaelre mégis fel kellett néznie.

Szép barna szeme csillogott.

– Kérlek, hadd menjek el – kérte halkan.

A férfi még erősebben szorította.

– Ennyire félsz? – kérdezte nyugodtan.

A nő vett egy mély lélegzetet.

– Igen.

Rafael gyengéden megfogta az arcát.

– Tőlem?

– Nem. Ha újra megcsókolsz, ha az ágyadba viszel, akkor félek…

– Mitől félsz?

Louisa szégyenlősen lesütötte a szemét.

– Félek, hogy meghalok, annyira vágyom rád.

Erre Rafael egyáltalán nem számított! Döbbenten nézett a lányra.

Louisa ismét felnézett, és megérintette a férfi borostától szúrós arcát.

– Úgy hiányoztál – vallotta be halkan. – Nagyon.

Rafael megrendülten nézett a szemébe. Aztán megfogta a kezét, megcsókolta azt, és magához húzta Louisát. Követelőn vette birtokba a száját, hosszasan, szenvedélyesen csókolta.

Ebben a csókban benne volt minden vágy, minden elfojtott sóvárgás, mely az elválás óta, egy hónap alatt felgyülemlett. Benne volt az összes, az előtti elvesztegetett év.

Louisa teste megrázkódott.

Rafael közelében felgyúlt benne a szenvedély. De ez a heves reakció félelmet is keltett benne. Rafael csókja követelő, csábító és oly izgató volt, hogy egyre közelebb akarta érezni magához.

Az évekig elfojtott vágyakozás most kitört. Louisa legszívesebben kikiáltotta volna mindkét titkát, mely mindent tönkretenne: halálosan beleszeretett a férfiba, aki azonban férjként és apaként szóba sem jöhet. És talán még gyereket is vár tőle.

Rafael a hajába fúrta a kezét, és a tarkóját simogatta. Ez az erotikus simogatás csak olaj volt a szenvedély tüzére. Louisa melle nehezebbé vált, mellbimbója felágaskodott a vágyakozástól. A nő már alig bírta elviselni ezt a feszültséget. Kétségbeesetten vágyott újra eggyé válni ezzel a szenvedélyes férfival.

– Egyszerűen felejtsd el, hogy a főnököd vagyok – suttogta a nő vágyakozó szájába. Érezte Rafael meleg leheletét, érdes állát. – Ma éjjel maradj nálam.

A férfi érzéki kényeztetése felizgatta. Keze csábító mozdulattal siklott a nő fenekére.

Louisa álmodozva nézte a férfi száját. Alig kapott levegőt. Úgy szeretett volna igent mondani neki. Egész teste sóvárgott utána. Ezt nem lehet kibírni.

De mégis…

– Nem tehetem – mondta, mégsem engedte el a férfit, és megnedvesítette az ajkát. – Ha a személyzet rájön, hogy a szeretőd voltam, oda a tekintélyem.

– Senkinek semmi köze hozzá.

– De az önbecsülésem is elveszteném.

Rafael óvatosan megérintette a haját, kihúzta feltűzött kontyából a tűket, így a nő hosszú haja a vállára omlott.

– Csoda szép – mondta halkan, és kezét játékosan a gesztenyeszínű hullámokba fúrta. – Miért nem hordod soha kiengedve?

Louisa teljesen átadta magát a férfi gyengéd érintéseinek. Végül Rafael kezébe fogta az arcát, és mélyen a szemébe nézett.

– Kitűnő munkát végzel. – Csodálattal nézett körbe az újonnan berendezett hálószobában. – Soha senki nem vitatná, hogy tisztelettel kell viselkednie veled.

Louisa fellélegzett. A férfi szavai gyógyírként hatottak a lelkére. De sajnos tisztában volt azzal is, valójában hogy működnek a dolgok a világban. Határozottan visszatért a valóságba.

– Egy ilyen viszony hamar tönkreteheti az ember jó hírét – mondta halkan. – Soha többé nem találnék megfelelő állást.

– Egyszerűen nálam maradsz. Eddig még egy nő sem akart elhagyni.

A férfi ezt viccnek szánta, de Louisa tudta, hogy ez tényleg így van. Ezenkívül tisztában volt vele, ha lejár a státusza Rafael szeretőjeként, akkor napjai házvezetőnőként is meg vannak nála számlálva. Elég rossz így is, hogy egyszer odaadta magát neki. Végül is pont az együtt töltött éjszakájuk miatt érezte úgy, hogy muszáj elmenekülnie Isztambulba.

Így legalább itt folytatni tudta a munkát Rafael részére. És persze ott volt a büszkesége is. Ha bevallaná a férfinak, hogy szerelmes belé, Rafael megvetné érte. És azt nem bírná elviselni. Összetörne a szíve, ha továbbra is neki dolgozna, és más nőkkel látná.

Kiváltképp akkor, ha tényleg várandós…

De nem vagyok az, győzködte magát. Kétségbeesetten szorította össze a fogát. Akkor jó, gondolta, ha így van, csináld már meg azt az átkozott tesztet. Legalább akkor biztosan tudod. Vagy minden rendben van, és akkor nincs mitől félned, vagy ha pozitív, akkor Rafael Cruz apa lesz. Ez a hír biztosan sokkolná.

Azt sohasem bocsátja meg nekem, gondolta Louisa. Sohasem hinné el neki, hogy a tabletta egyszerűen csődöt mondott gyomorproblémája miatt, mely az egyéjszakás kaland előtt egy-két héttel gyötörte.

Louisa megesküdött neki, hogy nem eshet teherbe. Rafael azt hinné, hazudott neki.

Vagy ami még rosszabb: felróná neki, hogy alapból ez volt a szándéka, teherbe esni tőle, hogy a férfi így feleségül vegye. Hányszor volt már tanúja annak, hogy dobott játszótársnői fontolóra vették ezt a lehetőséget! De szerencséjére a férfi mindig időben kimenekült a csapdából. És akkor hogy hinne most pont a házvezetőnőjének, hogy ő akarata ellenére lett terhes?

– Hiszen te reszketsz – állapította meg a férfi, és újra átölelte. – Fázol?

Louisa tagadóan megrázta a fejét.

A férfi gyengéden megsimogatta az arcát.

– Felmelegítelek, Louisa. – Rafael lehajtotta a fejét, hogy megcsókolja.

– Nem! – A nő minden erejét összeszedve taszította el magától. Bizonyos távolságból figyelték egymást. Csend volt a szobában. Végül Louisa megfordult.

– Szükségem van rád – vallotta be Rafael a nő háta mögött. – Kérlek, maradj velem.

A nő kétségbeesetten hunyta be a szemét.

– Nincs rám szükséged – válaszolta rekedten. – Hisz sorban állnak nálad a nők, hogy ágyba bújhassanak veled. Válassz egyet magadnak. Rám nincs szükséged.

– Megtaláltam – hallotta a férfit. – Az apámat – tette hozzá magyarázatként.

Első pillanatban a nő azt hitte, félreértette. Aztán csodálkozva megfordult.

Rafael mozdulatlanul állt az alig megvilágított szobában. Szép arca mintha álarccá merevedett volna, és kísértetiesnek hatott az ablakon beszűrődő, fakó holdfényben.

– Megtaláltad az apádat? – kérdezte. – Ennek örülök, Rafael. Hiszen tudom, milyen sokáig kerested.

– Igen.

Hangja nyersnek tűnt. Louisa csodálkozva ráncolta a homlokát. Akkor miért nem örül egyáltalán?

Rafael már húsz éve kutatott az apja után. Gyakorlatilag attól a naptól kezdve, amikor az argentin férfi, akinél felnőtt, a halálos ágyán elárulta neki, hogy ő nem Rafael vér szerinti apja. Állítólag az édesanyja egy héttel azelőtt tért haza Isztambulból, hogy a férfi feleségül vette volna – terhesen.

– Apád itt van? – Louisa visszafojtotta a lélegzetét. – Isztambulban van? Beszéltél vele?

– Uzay Çeliknek hívják. – Rafael csak nézett maga elé. – És két napja halt meg.

– Ó, ne! – Louisa szíve összeszorult a sajnálattól. Mintha transzban lenne, úgy ment át a hálószobán, s állt Rafael mellé az ablakhoz, aki meredten állt ott, bámulva a kivilágított metropoliszt. – Túl későn találták meg a magándetektívek.

Rafael lassan megfordult.

– Nem találták meg. Anyám döntött végre úgy, hogy nem hallgat tovább. Húszévnyi hallgatás után egy küldönccel levelet küldött nekem Párizsba. Ma reggel kaptam meg. Miután apám meghalt.

Látszott, hogy magába van zuhanva.

Louisa együttérzőn kinyújtotta a kezét, és simogatni kezdte a férfi megfeszült hátizmait.

– Miért várt ennyi ideig?

Rafael komoran felnevetett.

– Gondolom, azért, hogy bántson. Ő nem tudja, hogy ez lehetetlen. Engem senki nem tud bántani.

De a hanglejtése másról árulkodott.

– Nem tudom elképzelni, hogy ezért csinálta – mondta Louisa hitetlenkedve. – Az anyád szeret téged.

– Ó, persze, nyilván. Különben miért küldte volna el nekem a csomagot és a levelet közvetlenül apám halála után, mikor jól tudta, hogy húsz éve keresem? – Rafael feltartott egy arany pecsétgyűrűt. – Harminchét éven át megőrizte ezt. És aztán elküldte, amikor már késő volt.

Leírhatatlan volt a férfi arcán megjelenő fájdalom. Louisa teljesen megdöbbent. Hogyan tehet ilyet valakivel a saját anyja?

– Legalább épp időben odaértem a temetésre. Pontosan öt gyászoló jelent meg, és ők is csak azért, mert remélték, hogy megkapják a még élő rokonoktól a pénzt, amivel apám tartozott nekik. Apám csak adósságot hagyott hátra. Nem volt felesége, nem voltak gyerekei rajtam kívül, nem voltak barátai. Csak adósságai.

– Végtelenül sajnálom. – Louisának fogalma sem volt, hogyan vigasztalja meg. Teljesen tanácstalannak érezte magát ebben a helyzetben. – Azonnal felveszem a kapcsolatot a vendégeiddel, és közlöm velük, hogy elmarad a születésnapi ünnepség.

Rafael csodálkozva nézett rá.

– Miért?

Mert… mert gyászeset történt a családban – magyarázta dadogva.

– A vacsorapartit ennek ellenére megtartjuk.

– Biztos vagy benne, Rafael? Erre senki sem kényszeríthet téged.

Csöndben végignézett a tágas hálószobán, majd keserűen felnevetett.

– Ezt a villát az apámnak vásároltam. Neki akartam ajándékozni, amint megtalálom. És most csak ez maradt nekem belőle. – Rafael ökölbe szorította a kezét a láncon lógó aranygyűrű körül.

Louisa vigasztalóan megsimogatta az arcát.

– Bárcsak tehetnék érted valamit – mondta halkan.

– Tehetsz. – A férfi lehajtotta a fejét, és megcsókolta, keményen, követelőn. Louisa nem tudta megállítani. És tulajdonképpen nem is akarta. Készségesen engedett a saját és a férfi vágyának.

Volt valami kétségbeesés ebben a gyengédségben. Rafael levette a nő gyapjú blézerét, s az ing vékony pamut anyagán át megfogta mellét. Louisa felsóhajtott, karját a nyaka köré fonta, és magához húzta a férfit.

Rafael az ágy felé tolta, miközben egy pillanatra sem szakította meg a követelő csókot. Ezután levette a nő ingét, melltartóját, hogy simogathassa meztelen mellét. Mellbimbói azonnal reagáltak, megkeményedtek. Louisa teste vágyakozva feszült ívbe a férfi simogatása felé, mellyel hamarosan már nem elégszik meg.

Rafael is elvesztette a türelmét, abbahagyta a csókot, hogy a szájával kényeztesse Louisa mellét.

A nő felnyögött a kéjtől, ahogy a férfi játékosan az egyik bimbóba harapott, miközben simogatta a másikat. Az érintések valóságos szikraesőt indítottak el a reszkető testében. A vágyakozás a legtitkosabb helyén szinte elviselhetetlenné vált.

Rafael birtoklóan csókolta meg ismét a nő érzéki ajkát. Louisán átáramlott a forró szenvedély, és szinte eszét vesztette tőle.

Ezt abba kell hagyni.

Nem, ezt nem szabad abbahagyni!

Időközben Louisa már a még mindig teljesen felöltözött Rafael alatt feküdt az ágyon, és hánykolódott a férfi egyre sürgetőbb kényeztetései nyomán. Rafael türelmetlenül tűrte fel a nő szoknyáját, és kezét meztelen combjai közé csúsztatta. Louisa alig kapott levegőt. Megpróbálta eltolni a férfi kezét, de hiába. Teste nem engedelmeskedett parancsnak, annyira vágyott a beteljesülésre.

Rafael határozott, kemény csókjával a szenvedély újabb hullámát szabadította el. Kezét a lány bugyija alá csúsztatta, hogy a csiklójának szentelje figyelmét.

Louisa olyan hirtelen egyenesedett fel, hogy az ágy mellé pottyant.

Rafael döbbenten meredt rá. Ezután letérdelt előtte, lehúzta róla a bugyit, és szájával, nyelvével kényeztetni kezdte a nő legtitkosabb pontját.

Louisa felkiáltott, és a férfinak feszült. Lélegzetelállító volt.

Rafael pontosan tudta, mit kell tennie ahhoz, hogy egy nő szinte elveszítse az eszét a kéjtől. Ettől a leírhatatlan érzéstől Louisa majdnem sírva fakadt.

A nő érezte, ahogy nő benne a feszültség, elkerülhetetlenül közeledett a csúcsponthoz. De épp hajszálnyival előtte Rafael felegyenesedett. Louisa csalódottan tiltakozott. A férfi felemelte, az ágyra tette, megszabadult a nadrágjától, és ráfeküdt. Érezte kemény hímtagját, ahogyan megkeresi, majd megtalálja a bejáratot. Keményen, gyorsan mozgott benne. A feszültség újra csak nőtt, egyre nőtt. Louisa minél mélyebben akarta érezni magában. Egyre magasabbra lovagolt a vágy hullámán, egyre feljebb. Légzése felgyorsult, sóhajtozott, zihált, míg már alig bírta tovább. Kétségbeesetten kapaszkodott az ágytámlába, amikor Rafael még mélyebben hatolt belé. Már azt hitte, felrobban. Hirtelen felegyenesedett, az ajkába harapott. Rafael nem tudhatja, hogy könyörögni akart neki, hogy szeresse, és ne hagyja el soha.

A férfi felnyögött, és hihetetlenül mélyen csúszott belé, Louisa pedig olyan csillagzuhatagban találta magát, mint eddig még soha. Miközben úgy tűnt, a világ szétrobban körülötte, még a távolból hallotta, ahogyan Rafael a nevét nyögi.

Másnap reggel Rafael arra ébredt, hogy legértékesebb alkalmazottja meztelenül alszik mellette az ágyában.

Első pillanatban dühös volt magára. Újra megtette! Pedig megesküdött rá, hogy soha többé nem ér Louisához.

Az első napsugarak áthatoltak a hálószoba nagy ablakán. Ebben a meleg fényben igazán otthonosnak tűnt az új bútorzat sötét faanyaga a csillogó fogantyúkkal és az üvegcsillár. Vagy talán ez a fény a mellette békésen alvó nőből áradt. Ő mindent széppé tett.

Elragadtatva nézte a nő kedves, gesztenyeszínű hullámokkal keretezett arcát. Enyhe mosoly ült szája szegletén. Olyan fiatalnak és sebezhetőnek tűnt álmában.

Rafael átkozta magát. Mindig olyan büszke volt az önuralmára, mindent megtett, hogy elfelejtse a Louisa Greyjel töltött éjszakát, valamint azt, hogy soha nem volt még része ilyen hihetetlenül jó szexben. Pedig tapasztalt férfi.

Amióta lefeküdt Louisával, nem érdekelték más nők. Csak rá gondolt éjjel-nappal.

Még mindig fogalma sem volt róla, hogy akkor, azon az estén Párizsban miért sírt a nő. Ő éppen egy unalmas randiról érkezett haza, és könnyek közt találta szorgalmas házvezetőnőjét. Ez főként azért döbbentette meg, mert Louisa egyébként sohasem mutatott érzelmeket. Mivel fogalma sem volt róla, hogyan segíthetne, így átölelte. És aztán megtette, amire már hónapok óta vágyott: megcsókolta. De nem maradtak ennyiben. Felejthetetlen, szenvedélyes éjszakát töltöttek el együtt. Csak az sokkolta, hogy szép, visszafogott házvezetőnője huszonnyolc évesen még szűz volt.

Már csak az is felizgatta, ahogy visszagondolt arra a bizsergető párizsi éjszakára. Louisa annyira szép volt! Olyan odaadó. Rafael úgy vágyott rá, hogy újra egyesüljenek.

De hát nem próbált meg mindent, hogy kiverje a fejéből? Még abba is beleegyezett, hogy áthelyezzék a nőt ebbe az isztambuli villájába – bár nehéz szívvel. Ő pedig Párizsban szabályszerűen belevetette magát a munkába, és próbálta más nőkkel elterelni a figyelmét. Mint például Dominique Lepetit-vel. De már nem érdekelte az a feslett erkölcsű színésznő.

Ezzel szemben Louisa…

Elkeseredetten ült fel, arcát a kezébe temette. Felfoghatatlan, hogy ismét lefeküdt vele, és megint nem védekezett. Ő az első nő, akivel ezt egyszerűen elfelejtette. Felfoghatatlan! Rafael semmilyen kötelezettséget nem akart. Szóba sem jöhet a házasság, vagy hogy apa legyen. A szabadsága mindennél fontosabb.

Oldalra pillantott a válla fölött. Louisa még mindig olyan békésen aludt, mint egy ártatlan gyermek. Rafaelt megnyugtatta ez a látvány. Louisa Grey sosem hazudna neki. Ha azt mondta, hogy szedi a pirulákat, akkor ez így is van.

Ő az egyetlen nő, akiben megbízik. És még szűz volt. Már a párizsi éjszaka is hihetetlen volt, de ami tegnap itt, Isztambulban történt, arra nincsenek szavak. Louisában minden elvarázsolta – illata, bársonyos bőre, lehengerlő érzékisége, melyet az ártatlanság fala mögött rejteget. És a titokzatossága.

Egyszerűen megbabonázta. Hány dúsgazdag nőt, hercegnőt, modellt hódított már meg! És kire vágyik? Ki után sóvárog igazán? A házvezetőnője után!

Talán csak a tiltott gyümölcs édessége vonzza.

Rafael ismét halkan káromkodott spanyolul, felállt, fürdőköpenyt vett fel, és az erkélyajtón keresztül kiment a szobából. A balkonról kinézett a gondozott kertre, s az azon túli Boszporuszra. Louisa alig egy hónap alatt elegáns otthonná varázsolta ezt az elhanyagolt villát.

Dühösen szorította meg a kovácsoltvas korlátot. Csak azért veszti el ezt a gyöngyszemet, mert nem tudott ellenállni a vágyainak.

Tekintete önkéntelenül is visszatért az ágyában békésen alvó nőhöz. Valahogyan vissza kellene térniük a tisztán szakmai, főnök-beosztott kapcsolathoz. De hogyan?

Már a felvételi beszélgetés óta lenyűgözte ez a csinos fiatal nő, aki tudatosan feltűnésmentesen öltözködött, szép szemét pedig csontkeretes szemüveg mögé rejtette el. Hosszú haját is mindig feszes kontyba kötve hordta. Első állását – Miamiban volt házvezetőnő egy befektetési bankárnál – a kiváló fizetés ellenére otthagyta, mert körül akart nézni Európában.

– Nálam nem kap szabadságot – közölte vele Rafael a rossz hírt a felvételi beszélgetés során. – Olyan házvezetőnőre van szükségem, aki kizárólag a háztartásom tökéletes irányítására összpontosít.

A férfi természetesen arra számított, hogy a nő visszalép. Louisa Grey modern, fiatal nő, akinek fontos a szabadidő. De ehelyett hűvösen nézett rá barna szemével, és így szólt:

– Természetesen.

– Talán nem értett meg teljesen, Miss Grey. Nem kap szabadságot, még karácsonykor sem. És ne higgye, hogy valamikor majd áthelyezem New Yorkba. Itt Párizsban dolgozik nekem, és ez így is marad.

– Rendben van.

– Biztos benne?

– Nem muszáj visszatérnem az államokba.

– Soha? – kérdezte hitetlenkedve.

– Soha. Megvan rá az okom, de azt inkább megtartom magamnak – tette hozzá kitérően. – Elégedett lesz a munkámmal, Mr. Cruz.

És így is lett.

A szorgalmas Miss Grey még soha nem kért tőle egyetlen szabadnapot sem. Soha nem panaszkodott. És soha nem kért áthelyezést.

Ő pedig pont ezt a pótolhatatlan házvezetőnőt csábította el!

Az első évek alatt, amíg neki dolgozott, alig fordított figyelmet Rafaelre, olyan volt számára, mint egy rosszcsont gyerek, akit el kell tűrni, és akivel elnézőnek kell lenni. Ez a hozzáállás egyre nagyobb kihívásnak bizonyult Rafael számára. Esténként, amikor késő este a konyhában elfogyasztotta a vacsoráját, előcsalogatta a lányt a csigaházából. Az udvarias tartózkodás mögött ott volt a melegszívűsége. Az évek során szinte barátokká váltak.

Míg el nem csábította.

Rafael fojtottan káromkodott megint.

Louisa ne csak nagyra becsült házvezetőnő, hanem kifejezetten hozzáértő szervező is volt, aki tökéletesen irányította a férfi háztartásait New Yorkban, St. Bartson, Buenos Airesben, Isztambulban és Tokióban.

És most mindennek vége. A fenébe! Ha eddig kétszer lefeküdt egy nővel, annak mindig csúnya vége lett. Még az okos, megfontolt Miss Grey is átváltozna valamiféle ragaszkodó lénnyé, aki nem akarja kiengedni a karmai közül.

Vagy rosszul ítélte meg?

Tulajdonképpen bármi mást lehetett rá mondani, de ragaszkodó nem volt. És különbözött minden más nőtől, akivel dolga volt eddig. Ha Rafaelnek szerencséje van, akkor ez a nő viszonyaira is érvényes.

Annyira vágyott rá. Talán mégis lehetne folytatni a kalandot, míg meg nem unja a nőt. Miért is lenne lehetetlen, hogy legyen köztük egy szenvedélyes viszony, majd amikor már kialudt a tűz, újra visszatérjenek a munkaadó-munkavállaló kapcsolathoz?

Még soha nem vágyott ennyire egy nőre sem. Valószínűleg úgyis véget érne a viszony pár napon belül. Előbb vagy utóbb úgyis unalmassá válik a dolog. Ha még pár napig az ágyában tarthatná…

– Jó reggelt – hallotta meg maga mögött.

Elakadt a lélegzete, ahogy megpillantotta a nőt.

Louisa vállára vetette a férfi fehér köntösét, és kijött a teraszra. A minaretek fölötti rózsaszín napfelkelte földöntúli szépséget kölcsönzött az arcának. Mosolyogva közeledett Rafael felé.

Lehengerlő volt szépsége, erényei. Louisa volt a legvonzóbb nő, akit valaha ismert. Amikor Rafael visszagondolt szenvedélyes éjszakájukra, újra erős vágy ébredt benne. Legszívesebben felkapta volna, visszafektette volna az ágyba, hogy kimerülésig szeretkezzen vele.

– Gyere velem – kérte a férfi meglepetésszerűen.

A nő vidáman felnevetett, és tekintetét végigjártatta a Boszporuszra nyíló pazar panorámán.

– Nem tetszik itt neked?

A férfi elgondolkodva ráncolta a homlokát. A nő mosolyát nézve nehezére esett gondolkodni. Hirtelen eszébe jutott egy ismerős ajánlata, akitől megvett egy párizsi ingatlant. Alexandros Novros jéghideg gazember volt, de felajánlotta neki, hogy nyaraljon a szigetén.

– De tetszik, viszont mi lenne, ha a változatosság kedvéért elmennénk Görögországba?

Louisa csodálkozva vette észre, hogy a férfi teljesen komolyan beszél. Kis habozás után sajnálkozva megrázta a fejét.

– Két nap múlva lesz a vacsorapartid.

– És gondolom, te arra már mindent előkészítettél.

Louisa vett egy mély lélegzetet.

– Ennek ellenére…

– Elegem van Isztambulból – közölte nyersen Rafael. – Még megvárom a partit, aztán megbízok egy ingatlanost a villa eladásával. Tele van a hócipőm ezzel a várossal. – Mélyen a nő szemébe nézett. – De veled nem.

– Mennem kellene – hajtotta le a fejét szomorúan.

– Hová?

– El. Keresek másik állást.

Rafael szótlanul nézte. Aztán résnyire szűkítette a szemét.

– Az nem fog menni. Szükségem van rád.

– Úgy érted, praktikus, ha neked dolgozom.

– Igen – ismerte be morcosan. – Miért kéne változtatni ezen?

Louisa keserűen felnevetett.

– Miért is?