Mészöly Ágnes

ÁTKOZOTT ÖRÖKSÉG

Copyright © Mészöly Ágnes, 2026

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Szerkesztette

LOVÁSZ ANDREA

ISBN 978 615 104 164 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A történet minden szereplője és helysíne a képzelet szüleménye. Bármilyen hasonlóság a véletlen műve. Ez alól csak az jelent kivételt, aki saját kifejezett kérésére került a regénybe.

TÉL

I. December

1

– Megint bántod azt a kisleányt! – hallom.

A vénasszony hangja és a fapapucs egyszerre csattan a hátamon.

Célozni, azt tud a rohadt boszorkány.

Háttal állok neki. Kati egyre hangosabban visít, de így is hallom, ahogy a banya a maradék fél pár papucsában sántikál felénk a gyöngykaviccsal felszórt udvaron keresztül.

– Nem én kezdtem – sziszegem Kati arcába a fogaim között. – Most megúsztad, de ezt még megkeserülöd!

Megmarkolom a vállánál, a körmeim a buggyos ujjú, hímzett blúzon keresztül a bőrébe mélyednek, elrántom a disznóól fehérre meszelt, tapasztott vályogfalától, és megpördülök vele. Először azt gondolom, hogy magam elé tartom, élő pajzsnak, mint az a török katona a hercegnőt a filmben, amire tavaly vittek el minket az intézetből. De hamar rájövök, hogy nincs értelme.

A töröknek csak fél tucat keresztes lovaggal kellett szembeszállnia, de ez a vénasszony rosszabb a hétfejű sárkánynál is.

Tiszta erőből ellököm magamtól Katit, megremeg a föld, ahogy elvágódik rajta. A gyöngykavics szanaszét spriccel, olyan, mintha Kati pocsolyába esett volna, csak vízcseppek helyett apró, szúrós kövecskék repülnek szerteszét. Szeretem a hangjukat, szeretek mezítláb lépkedni rajtuk, szeretem, hogy minden egyes darabka különböző színű és formájú, messziről mégis egyformának tűnnek. Semmi mást nem szeretek ezen az átkozott helyen, csak a gyöngykavicsot, meg talán az óriási körtefát a ház előtt. De most nincs időm ezen gondolkodni, nincs időm semmin gondolkodni, pedig a gondolat gyors, mint a táltos paripa a mesékben, egy szempillantás alatt elrepít az Üveghegyen túlra.

A boszorkány nem gyors, de nem is kell átkelnie hetedhét országon, csak a nyári konyha sarkától a disznóólig akar eljutni. Viccesen biceg, aztán észbe kap, és leveszi a jobb lábáról is a fapapucsot.

Ideje menekülnöm.

A padlás a legjobb búvóhely, a szakadék létrán nem mer utánam jönni a vénasszony, ott fenn, a galambszar meg a lomok között ki tudom várni, amíg csillapodik a haragja. Akkor sem úszom meg a büntetést, de a fakanál, sőt, még a szíj is jobb, mint a fapapucs, főleg, ha már elpárolgott a boszorkány dühe. Már ha nem a vénember üt velük, ő azzal a szelíd, ájtatos képével akkorákat tud sózni a hátamra, hogy majdnem beszakad. És a verés után még jön a prédikáció is, aztán meg kell csókolni a szíj csatos végét, és megköszönni a nevelést.

A múltkor alig bírtam utána begyalogolni az iskolába. Az egyik felsős tanár, a hosszú hajú, szakállas pasas meg is kérdezte, bántottak-e otthon, persze hogy azt mondtam, hogy csak leestem a körtefáról, de nem hagyott békén, tovább faggatott, hogy megpofoztak vagy megrúgtak esetleg, én meg mondtam neki, hogy az én drága nevelőszüleim soha nem illetnek sem engem, sem a mostohahúgomat sem kézzel, sem lábbal, és nem is hazudtam, mert Kati sosem kap ki. Kati szép, szófogadó, gyöngybetűkkel írja a leckét, nem felesel, apukának meg anyukának hívja a vénembert meg a vénasszonyt, csak nekem mondja azt, hogy zabigyerek, meg hogy az anyám egy büdös kurva áruló. Azt is csak csendben, és csendben tépi ki a rajzaimat a füzetből, meg csendben töri ki az összes ceruzám hegyét, mint például most. De azért nem kap sem szidást, sem büntetést.

Engem meg vagy szíjjal, vagy fakanállal vernek. Esetleg papuccsal, ha az van kéznél.

De a padlás most reménytelen, a nyári konyha mellett van a létra, és a vénasszony elállja az utat. Gyerünk a telek vége felé, hogy átmásszak a kerítésen, és vissza se jöjjek napszálltáig!

Sarkon fordulok, és a disznóól falának támaszkodva meglódulok. Meztelen talpam megcsúszik a gyöngykavicson, a térdem megbicsaklik, de nem esek el, már a füvön futok, amit rövidre csipkedtek a kacsák meg a libák. Elszaladok a baromfiudvar mellett, a budi mellett, hátul, a veteményesben, mint egy hadsereg, sorakoznak a karóra futtatott paprikák meg paradicsomok. Átvágok közöttük, és már majdnem elérem a kerítést, amikor átesek a bádogvödrön.

A nyavalyás boszorkány az ágyás végében hagyta locsolás után!

Sajog a sípcsontom, vérezni kezd, de nincs időm apróságokkal foglalkozni. Négykézláb mászok tovább, aztán érzem, hogy a vénasszony belemarkol a hajamba, olyan erővel, hogy majdnem leszakad a fejem a nyakamról. Nekilódít a kerítésnek, a szuvas, öreg deszka reccsen egy nagyot, összekuporodnék a tövében, de a boszorkány erejét meghétszerezi a harag, felránt, aztán vissza is lök a földre, most az én hátam puffan a száraz homokon. Belemarkolok a gyűlöletes porba, eszembe jut, hogy mennyire utálom a homokot, jobban, mint Katit, a vénembert meg a vénasszonyt együttvéve. Otthon nem volt soha por, nem volt homok, az utcákon eső után acélfényűen csillogott az aszfalt, az illata a villamoscsilingeléssel kúszott be az ablakon, és anya meséivel ringatott álomba.

Itt nincs eső. Nincs aszfaltillat, és nincs anya sem, hogy megvédjen a vénasszonytól.

A nap kegyetlenül tűz a fakókék ég közepén, elvakít, aztán egy árnyék magasodik fölém. A vénasszony arcát görcsbe rántja a gyűlölet, ahogy a fejemre sújt a jobblábas fapapuccsal egyszer, kétszer, háromszor, sokszor.

Félek, hogy megöl.

Vagy ha nem, én ölöm meg őt.

2

Mire dr. Szabó Ágota az edzőterem utcájába ért, átázott a cipője. Mégis bakancsot kellett volna húznom reggel, gondolta az InTime Solutions magánnyomozó-iroda társtulajdonosa – korábban helyettes közjegyző, még korábban a Pest Megyei Főügyészség munkatársa –, ez a december rosszabb, mint egy Teljesen Átlagos Április, reggel még szikrázott a nap, aztán délre jött a hidegfront egy tajgai hóviharral, fél óráig lehetett örülni a fehér télapónak, de mire végeztünk a melóval, csak a lucsok maradt, meg ez a szar eső.

Megigazította a vállán a hátizsákot, a fejére húzta vadonatúj sötétzöld dzsekije kapucniját, és elvetette az ötletet, hogy rágyújtson a hátralévő pár száz méteren. Pedig amikor augusztus végén Hamburgban leszállt a Solar Eclipse nevű úszó kisváros fedélzetéről, komolyan gondolta, hogy csak az utazás és a nyomozás izgalmai, no meg a nevetségesen alacsony tax-free árak miatt csúszott vissza korábbi szenvedélyébe. Ám pár hónap alatt bebizonyosodott, hogy a dohányzás újra az élete része marad, és bár büszke volt magára, hogy a Rita – esetleg a lánya és Domonkos – jelentette kísértés ellenére meg tudott maradni napi három szálnál, egyre kevésbé zavarta, ha túllépte a tervezett adagot.

De sportolás előtt mégsem kéne bagózni.

Inkább átgondolta az InTime futó feladatait. Az egykori BRFK-s sajtós Szilvi nyugtalanító ügyön dolgozott: egy kertvárosi oviból kereste meg az irodát néhány szülő, hogy segítsenek fellépni a bántalmazó intézményvezető ellen, aki túl jól feküdt a fenntartónál, és túlságosan félelmetes volt a beosztottjai számára, így konkrét bizonyítékok nélkül képtelenség volt eljárást indítani ellene. Gota nem hitte, hogy Szilvi megbirkózik a feladattal, hiszen alig fél évvel korábban még teljesen rá volt csavarodva a babaprojektre, és attól is képes volt elsírni magát, ha egy reklámban meglátott egy apróságot, de az élete viharos változásai – egy válás és egy új szerelem, amit az InTime egyik korábbi komoly ügyének köszönhetett – ezen a téren is fordulatot hoztak. Szilvi gond nélkül kuksolt órákat az ovi mellett parkoló kocsijában, hogy az agresszív óvó néniről bizonyító erejű videókat készítsen, és időnként olyan megjegyzéseket tett, hogy nem hitte volna, hogy a kölykök ennyire idegesítőek tudnak lenni.

Pataki – aki egyszerre dolgozott lelkesebben és lazábban, mióta a felesége, Évi felgyógyult az agydaganatból – az utóbbi két hétben Ritával együtt nyomozott egy építési vállalkozó után, akinek már a harmadik cége ment csődbe közvetlenül azelőtt, hogy ki tudta volna fizetni az alvállalkozóit. Így Gota kénytelen volt egyedül lezárni egy több hónapos munkát, amelyik egyszerű hozzátartozó-felkutatásnak indult, de egy teljes emberkereskedő-cég leleplezéséhez vezetett, és melyben nemcsak a rendőrséggel, de az Interpollal is kénytelenek voltak együttműködni.

Gotát, bármilyen szöttyös hideg is volt, átjárta a büszkeség melege, ahogy felidézte a mai napot záró telefonbeszélgetését. Egykori főnöke, aki mára a Legfőbb Ügyészség második embere lett, személyesen hívta fel, hogy gratuláljon az eredményhez, és egyúttal felvesse neki a hivatalba visszatérés lehetőségét.

Az ajánlat meghallgatásánál már csak az elutasítása töltötte el jobb érzéssel a nőt.

Bár finomabban is fogalmazhatott volna. Pár óra múlva egy közös ismerőstől kapott egy üzenetet, miszerint az egykori főnök órákig dühöngött a beszélgetés után, és nemegyszer kijelentette, hogy Szabó Ágota még megbánja ezt a hangnemet.

Szerencsére semmivel nem tud keresztbe tenni nekünk az a seggfej, gondolta Gota. És igazán ideje volt már, hogy valaki szembesítse a valósággal, azaz azzal, hogy vezetőként szinte elviselhetetlen légkört teremt maga körül. Úgy tűnik, én nyertem meg ezt a lehetőséget.

Az önelégültségtől csak az mentette meg, hogy sikerült belelépnie egy átlagosnál is mélyebb pocsolyába. Bokáig süllyedt a jéghideg vízbe, érezte, ahogy a tornacsukája peremén átfolyik az olvadt hólé, és pacallá áztatja a zokniját.

– Bassza meg, nem lehetek ennyire béna! – szitkozódott fennhangon, aztán rájött, hogy legjobb, ha elengedi a dolgot.

Nem kerülgette tovább a tócsákat. Meg sem próbált figyelni, hová lép, nyílegyenesen igyekezett a Life & Power meleg színű fényfűzérrel díszített bejárata felé.

Tamara terme – akik szerették, szerényen csak Bázisnak nevezték – az utóbbi tíz évben legendás hírűvé vált a Wekerle-telepen. Az edző személye éppoly hívogató volt, mint a meglepően barátságos bérletárak, a Life & Power közössége pedig egyszerre volt befogadó és megtartó. Legalábbis azok számára, akik magukévá tették a hely filozófiáját, miszerint a kilók és a centiméterek a női létnek csak sokadlagos tényezői. Akik márciusban azzal léptek be az ajtón, hogy júniusra igazi beach bodyt akarnak, azoknak Tamara először kedvesen elmagyarázta, hogy azt ő csak a jövő utáni szezonra garantálja, addig viszont csak verejtéket és izomlázat ígérhet, azután ajánlott néhány helyet a közelben, ahol a legmodernebb módszerekkel hirdetnek gyors és látványos eredményeket.

Aki ezek után is maradt, azt könnyen beszippantotta a közösség.

Az átlagéletkor valahol negyven körül lehetett, de néhány vagány hatvanas nagymama éppúgy napi vendég volt, mint a kisgyerekekkel küzdő anyukák. Egyetemisták, ülőmunkától elmacskásodott irodisták, folyamatos stresszel küzdő felsővezetők, háztartásbeliek és valódi self-made womanek: a Bázis száz négyzetméterének bejáratánál mindenki letette a napi gondokat, és felvette helyette az ötkilós tárcsát, hogy az edzés huszadik percére már ne tudjon másra gondolni, mint a szériából még hátralévő kitörések túlélésére.

A Bázis egy wekerlei társasház földszintjén volt berendezve. A háromszobás lakás minden közfalát kiverték, vagy hatalmas boltívekkel helyettesítették, az így kialakított térben húsz-huszonöt sztepp-pad vagy jógamatrac is kényelmesen elfért, csak az egykori kisszoba maradt meg öltözőnek. A konyhából irodát, a fürdőszobából pedig közös zuhanyzót alakítottak ki. A dizájn egyszerre volt letisztult és elegáns, nélkülözött minden hivalkodást. Egyetlen érem tanúskodott arról, hogy az edző valamikor élsportoló lehetett: aranyból volt, az öltöző ajtaja mellett, az előtérben felállított recepcióspult fölött függött, és a felirat szerint egy kilencvennégyes világbajnokságról származott. De Tamara senkinek nem mondta el, ki és milyen sportágból szerezte.

És ezt a titkolódzást meglepő módon mindenki tiszteletben tartotta.

Gotának amúgy a szőr is felállt a hátán, amikor az egyre divatosabb feltétel nélküli női összetartást emlegették lépten-nyomon, de itt, egy-egy tüdőkiköpős kardióedzés vagy egy meditatív-dinamikus gerinctréning után tényleg megsejtett valamit abból a bizonyos sisterhoodból. Pedig senkiről sem tudott szinte semmit, Tamaráról is csak annyit derített ki, hogy tizenöt éven át a legmenőbb fitneszközpontok sztáredzője volt, aztán otthagyta a puccos helyeket, hogy a külvárosban megnyissa a saját termét. És a kemény mag nagy része – leginkább a negyvenes-ötvenes „csajok” – több mint tíz éve rendszeresen járt hozzá. A Bázison nem váltogatták egymást a trendi órák és a trénerek, csak Tamara vezetett edzést, ő viszont azt is megengedte magának, hogy újabban – csak mert valaki nosztalgiázva felemlegette a régi szép időket – ódivatúra koreografált szteppaerobikot tartson hetente háromszor. Ezzel teljesen megvette magának Gotát, aki szeptember óta csak akkor hagyta ki az órákat, ha élet-halál kérdése volt. Még a pszichológusától is elköszönt, miután Kornél nem volt hajlandó áttenni a hétfői üléseket más időpontra.

Már szólt a szokásos ráhangoló zene, amikor Gota megérkezett. Az öltözőben Flóra, egy multicég gazdasági vezetője magyarázta telefonon kamasz fiának az iskola és haverok fontossági sorrendjét, a nagycsaládos Barbi pedig cipőfűzés közben ellenőrizte az applikáción, hogy az anyósa időben elkezdte-e négy hónapos kisfiának a fürdetését.

Gota csak intett nekik, aztán egy perc alatt átvedlett edzőruhába, hogy még befoglalhassa kedvenc helyét a leghátsó sor jobb szélén. A csajok többsége már a sztepp-padokon ücsörögve trécselt. Szokás szerint Nóri volt sztoriban: a negyvenöt körüli, punkosra nyírt, nagyhangú, végtelenül excentrikus nő néha mérhetetlenül bosszantotta Gotát, főleg azért, mert be kellett látnia, hogy elképesztően viccesen tudja előadni a legérdektelenebb történetet is. Most éppen arról mesélt, hogyan sétált aznap délután a készenléti rendőrség karjaiba, miközben csak egy csomagot akart felvenni a postaautomatából. A többiek dőltek a nevetéstől, Gota pedig azon kapta magát, hogy közelebb megy a beszélgetőkhöz, nehogy lemaradjon egyetlen részletről is.

Csak Tamara volt szokatlanul visszafogott. Úgy tűnt, mintha elmélyülten keresgélné a tabletjén a mai koreográfiához legmegfelelőbb zenét, de a gondolatai láthatóan máshol jártak.

Gota azon kevesek közé tartozott, akik a Bázison zuhanyoztak az órák után. Legtöbben vagy edzőcuccban szálltak be a kocsijukba, vagy simán visszavették az utcai ruhájukat, de ő élvezte a régi tornaórák hangulatát idéző fehér csempés fürdőt. Így sokszor utolsóként távozott, legalábbis akkor, ha egyik vendég sem maradt tovább egy kis edzés utáni beszélgetésre.

Amikor kiszállt a zuhany alól, és észrevette, hogy rajta kívül már mindenki elhagyta a Bázist, sebességet váltott, és két perc alatt magára kapkodta a ruháit. Örömmel konstatálta, hogy a radiátorra pakolt tornacsukája kellemes meleggel kényezteti a lábát, aztán magára kanyarította a dzsekijét, és kilépett az öltözőből.

Tamara szokás szerint a szürke-fehér bútorokkal berendezett előtérben üldögélt a telefonjába merülve.

– Bocs, hogy ennyit szarakodtam, viszlát pénteken! – nyúlt már a kilincs felé, amikor az edző hangja megállította.

– Van még pár perced, Ágota? – kérdezte váratlanul.

– Persze – eresztette el a kilincset Gota, aztán amikor meglátta Tamara elgyötört arcát, hozzátette: – Baj van?

– Úgy is mondhatjuk – fintorgott az edző. – Jól tudom, hogy te valami jogászféle vagy?

– Olyasmi – bólintott Gota, és visszalépett az ajtóból. – Jogot végeztem, ügyész voltam egy ideig, és dolgoztam egy közjegyzői irodában is. De mostanában mást csinálok.

– De azért értesz a szerződésekhez meg ilyesmikhez, nem?

– Nagyjából. Persze attól is függ, miről van szó, van egy csomó olyan szakterület, amiben nem vagyok naprakész.

– Megnéznéd nekem ezt? Ma kaptam, és…

Tamara nyilván már készenlétben tartotta a kétoldalas iratot, amit Gota kezébe nyomott.

Gota bólintott, lehúzta a dzsekijén a cipzárt, aztán kicsit eltartotta magától a papírt – az utóbbi időben bosszantóan sokszor mosódtak össze az apróbb betűk a szeme előtt –, és olvasni kezdett.

Talmácsi Júlia végrendelete.

– Formailag rendben van – adta vissza pár perccel később. – Nem túl részletes, de ez a „teljes ingatlanvagyonomat ennek, ingóságaimat annak” viszonylag megszokott formula. Támadhatatlannak tűnik. Legalábbis ha nincs, mondjuk, egyenes ági leszármazottja az örökhagyónak, aki köteles részre lenne jogosult.

– Mire?

– Köteles részre… Az egyenes ági leszármazottakat például nem lehet teljesen kizárni az örökségből, még akkor sem, ha – kezdte volna Gota, de Tamarát nem érdekelték a jogi finomságok.

– Nem lehet, hogy ez az egész egy nagy hamisítvány? – kérdezte türelmetlenül.

– Ezt nem tudom megmondani… de nézd meg, ügyvédi ellenjegyzéssel készült. Dr. Andorfalvy… várj csak! – Gota elővette a telefonját, és rákeresett a névre. – Kamarai tag. Szóval valszeg rendben van. De ki ez a Talmácsi Júlia? És miről van szó?

– A nagynéném. Volt – nyelt nagyot az edző, és a szeme gyanúsan csillogni kezdett.

– Ó, őszinte részvétem, nagyon sajnálom! – Gota kifejezetten büszke volt magára, hogy sikerült az agyában sorakozó kérdések helyett a Társadalmilag Elfogadott Reakciót prezentálni.

De Tamara a fejét rázta.

– Igazából évek óta nem találkoztunk. Fura nő volt. Szerintem kicsit kattos. Gyerekkoromban sem voltunk jóban, igaz, rosszban sem, érted. Régen állandóan utazgatott. A családdal csak ünnepekkor találkozott. Vagy még akkor sem. Mikor nagyapám is meghalt, úgy alakították az öröklést, hogy az összes ingatlan a Juli nevére került, mert apunak akkoriban kellett a pénz… De megígérte, hogy rám hagy mindent. Mindent, érted?! Írt egy végrendeletet is, amikor beteg lett. És nem hiszem, hogy megváltoztatta volna az ígéretét. Még akkor sem, ha a végén már állítólag nem volt képben.

– Ez a végrendelet majdnem nyolc éve készült – mutatott a dátumra Gota.

– Hát éppen ez az! Akkoriban ment be az otthonba, de még teljesen rendben volt. Úgy értem, szellemileg. Már amennyire ő rendben volt egyáltalán… én kábé egyszer beszélgettem vele, húsz éve, a nagymamám temetésén, amikor fél óra alatt berúgott, és olyanokat mondott, hogy… Á, nem is fontos, miket. Az otthonba is akkor ment be, amikor… mindegy, ez egyáltalán nem érdekes. De az biztos, hogy a végrendeletét nem változtatta volna meg, főleg nem egy vadidegen javára. – Tamara egyre jobban belelendült a magyarázatba, de képtelen volt összefüggően beszélni.

Gota kénytelen volt leállítani.

– Sajnálom, de ez egyáltalán nem lehetetlen – nyújtotta vissza a dokumentumot. – Közjegyzőhelyettesként csomó ilyen ügyem volt… Az ingatlan, amiről szó van… értékes?

– A legértékesebb a világon – sóhajtott Tamara. – Ez a hely az. A Bázis.

3

Egy héttel később Gota pocsék hangulatban gyalogolt hazafelé.

Az edzés szokás szerint feldobta, de utána – bár zuhanyra nem is gondolt, az előző heti beszélgetés után nem akart utolsónak maradni – túl sokáig vacakolt az öltözőben, és mielőtt betette volna maga után a Bázis ajtaját, észrevette, hogy Tamara megint a hagyatéki jogról beszélget a ChatGPT-vel. Ami kivételesen észszerűen azt ajánlotta az edzőnek, hogy kérje szakember segítségét.

Gota nem tartotta magát Érzelmes Típusnak, de elszorult a torka, mikor az edzője felnézett a telefonjából, és neki szegezte az egyszerű kérdést:

– Szóval most mit csináljak?

Szeretett volna valami biztatót mondani Tamarának, de nem tudott annál többet, mint hogy ha esetleg megtámadja a végrendeletet, és pereskedésre kerül sor, akkor még éveken keresztül húzódhat az ügy, és közben jóhiszemű használóként esetleg birtokon belül maradhat.

Az sem vidította fel különösebben, hogy amikor már csak háromsaroknyira volt az otthonától, egy idióta autós szándékosan belehajtott az út szélén terpeszkedő kis-balatonnyi pocsolyába, és tetőtől talpig beborította falevelekkel kevert sáros vízzel. Dühöngve talpalt hazafelé, és örült, hogy a lánya, Bogi az estét Domonkosnál tölti. A teljesen tönkretett nap végén csak egy forró fürdőre, egy szál cigarettára és egy pohár borra vágyott.

Eszébe jutott az is, hogy felhívhatná a legjobb barátnőjét, Zsófit. Vagy Balázst, akit újabban egyre kevésbé kellett bárhogy is definiálnia: a férfi úgy épült be az életébe, mint egy tökéletesen megalkotott, remek hatásfokú vitaminkoktél. Most éppen a karácsonyi koncertre próbálnak a zenekarral, de utána esetleg átjöhetne, és… kettesben borozni még mindig jobb, mint egyedül.

De ebben sem volt teljesen biztos.

Aztán amikor a ház előtt meglátta Domonkos Volkswagenjét – ami egyértelműen arra utalt, hogy a kölykök aznap is a nyakán lesznek –, mégis felderült egy kicsit. A bűnügyi technikusi gárda ifjú csillaga mindig kész volt megosztani Gotával a kapitányság aktuális pletykáit és eseményeit. Ha képes lett volna bármire úgy tekinteni a saját vagy a mások életében, hogy az valamiféle titokzatos segítő erő műve, Gota biztosan az elsők között gondolt volna arra a pillanatra, amikor nagyjából két és fél évvel korábban, Marosi Zoli temetésén összefutott a felemás Martens-bakancsot viselő sráccal. Hiszen a Rajzoló gyilkos utáni hajszának köszönheti, hogy felmondott a közjegyzői irodában, hogy összeálltak Patakival magánnyomozóskodni, hogy megismerkedett Balázzsal, és hogy a lányának lett egy normális barátja, aki ugyan még huszonöt éves fejjel sem tud leszokni a felemás viseletekről, ezért mindenből mindig dupla párat vesz, minimum két színben, de nagyon szereti Bogit.

És időnként egész jókat tud főzni is.

– Sziasztok, megjöttem! – kiabált a fiataloknak már az előtérből.

– Na végre! – kukkantott ki a lánya a nappaliból. – Úristen, hogy nézel ki?

– Egy idióta beterített – magyarázta az anyja. – Van valami kaja?

– Tudod mit, van! – vigyorgott Bogi. – Méghozzá… Meglepetééés!

Ezzel szélesre tárta a nappaliba vezető, tejüveges ajtót.

Gotának leesett az álla.

A megterített ebédlőasztal mellett Balázs és Domonkos ült, fejenként egy-egy doboz sörbe kapaszkodva.

– Lemaradtam valamiről? – kérdezte Gota gyanakodva.

– Egyelőre még nem – válaszolt a lánya, aki a hangjából ítélve egyre jobban elbizonytalanodott. – Csak…

– Jön a karácsony, és idén csinálhatnánk végre valamit – sietett a segítségére Domonkos. – És azt gondoltuk, hogy együtt könnyebben rábeszélünk téged is, hogy elmenjünk négyesben Vodicébe.

– Mármint… anyámékhoz? – értetlenkedett Gota.

Aztán leesett neki. Az anyjáék már ősz elején pedzegették, milyen jó lenne egy hosszabb, hatosban eltöltött együttlét, mondjuk, az ünnepek során.

Gota már akkor sem akart hallani erről.

Mindenkit szeretek, magyarázta, de kizárt, hogy menne nekem ez a családi karácsonyozás. Higgyétek el, réges-rég elgyászoltam már Andrist, de akkor is képtelen lennék rá.

Viszont Gota elég jól ismerte az anyját, Klárát, hogy tudja: nem adja fel egykönnyen. Nyilvánvaló volt, hogy hetek óta duruzsol Boglárka fülébe.

– Ők laknak ott, nem? – kérdezte erőltetett kedélyességgel Bogi.

Balázs egy szót sem szólt, csak a fejét ingatta. Az arcára volt írva, hogy kétesélyesnek tartotta ezt a meglepetésbulit, és pillanatnyilag szívesebben lenne bárhol máshol.

Gota csak miatta nem borította az asztalt a fiatalokra.

Meg a hívogató illatú paprikás krumpli miatt.

Nyelt egyet, és leült az asztalhoz.

– Szép próbálkozás, de még mindig nincs kedvem családot játszani – mosolyodott el szomorúan.

– Pedig… azt gondoltuk, hogy a szentestét tarthatnánk Gutorföldén. Anyuék mindenkit szeretettel látnak – próbálkozott még Doma.

– Onnan meg már közel vannak a mamáék – tette hozzá Bogi.

Gota egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy igent mond. Nem ő lenne az egyetlen, aki úgy tesz az ünnepek alatt, mintha remekül érezné magát szerető családja körében, miközben…

Na nem, erről szó sem lehet, mondta aztán magának. Oké, nem ordítom le a gyerek fejéről a hajat, nem borítom Domára a kaját, és nem küldöm el Balázst a fenébe. Mert valamire csak jó volt az ötévnyi terápia. Meg tudom, hogy alapból jót akarnak. De nem fognak belerángatni ebbe. Akkor sem, ha megharagszanak.

– Nagyanyád jól kitalálta ezt az egészet – sóhajtott.

– Akkor – derült fel Bogi arca – benne vagy?

– Ja… azt nem mondtam. Maradjunk annyiban, hogy egyelőre erre nem tudok igent mondani. Nekem a karácsony több mint tíz éve azt jelenti, hogy kettesben vagyok veled. De megértem, ha változtatni akarsz. Szóval menjetek nyugodtan Gutorföldére, aztán Vodicébe, én maradok. Átmegyek Zsófiékhoz huszonötödikén, ahogy szoktuk, szenteste meg elleszek itthon. Tudom, Balázs, hogy ti is szívesen láttok. Kösz, de kösz nem. Értsétek meg, nem állok erre készen. Viszont nem vagyok rettentően dühös, hogy a hátam mögött szervezkedtetek. Csak egy kicsit. Na, akkor eszünk? Tényleg éhen halok.

Szilvi ragaszkodott hozzá, hogy rendesen feldíszítsék az InTime Aradi utcai irodáját. Az ajtó körül fényfüzér villogott, az ablakokra hópehelymatricák kerültek, a tárgyaló asztalát zöld-piros kockás terítő borította. Pataki hidegtálat rendelt egy közeli étteremből, Rita muffint sütött, Szilvi pedig egymás után melegítette a forralt borokat a mikróban.

Az évzáró karácsonyi partira meghívták a cég összes kiemelt partnerét, azaz a BRFK részéről Márton Zsolt századost, Gajdos Pistit, Gota gyerekkori barátját, úgy is, mint a kiberbűnügyek felderítésének koronázatlan királyát, az iroda állandó informatikai tanácsadóját és Gyulai Domonkost, aki bűnügyi technikusként segített az intime-osoknak. A szűk körű rendezvényt sikerült egy időpontra szervezni a rendőrség hivatalos év végi fogadásával, így a vendégek udvariasan lemondták a meghívást, Domonkos pedig igazoltan hiányzott: az év végére kivette az összes maradék szabadságát, és már aranypénteken – bár Gota szerint ezt a hülye megnevezést csak a kereskedők találták ki – lement a szüleihez Gutorföldére, ahonnan karácsony első napján továbbindulhat majd a szerelme nagyszüleihez Horvátországba.

Természetesen Bogival együtt.

Anya és lánya az utóbbi héten minden létező platformon – személyesen, chaten, telefonon, sőt a lakásban cetliken hagyott üzentekkel is – próbáltak dűlőre jutni a karácsonyi utat illetően. Gota az ominózus vacsora másnapján másfél órát beszélgetett Zsófival, aztán kért egy soron kívüli, vészhelyzeti konzultációt a pszichológusától, mely során újra tisztázta magával, hogy semmi kedve Vodicébe menni. Végtelenül hálás volt. Balázsnak azért, hogy egy mikropascalnyi nyomást sem helyezett rá, sőt biztosította arról, hogy szívesen tölti ezt a szentestét is a saját – Gota számára követhetetlenül népes és enyhén szólva bolond – családjával Zircen; az univerzumnak pedig azért, hogy végül Bogival képesek voltak, még ha nem is fenntartások nélkül, elfogadni egymás álláspontját.

Ez persze nem jelentette azt, hogy miután előző nap a kapunál elbúcsúzott a fiataloktól, akik a kezébe nyomtak egy lezárt borítékot, ami az ajándékát tartalmazta, és amit szigorúan csak szenteste nyithat majd ki, nem érezte mocsár szarul magát. Visszament a lakásba, elszívta a másnapi és az azutáni cigarettáit, aztán rájött, hogy még éppen leér a Bázisra a gerinctréningre.

És amikor másfél óra múlva kilépett a zuhanyzóból, egy fokkal jobban érezte magát. Sajnos ez csak addig tartott, amíg Tamara félre nem vonta, hogy megkérdezze, az irodájával mennyiért vállalnának el egy nyomozást, amiben kiderítik, hogy Júlia néni végrendelete szabályos úton készült-e.

Gota újra próbálta elmagyarázni az edzőnek, hogy az okirat tökéletes és támadhatatlannak tűnik, aztán mondott egy hozzávetőleges árat. Tamara erre majdnem sírva fakadt, és csak annyit mondott, hogy nincs igazság a földön.

Gota képtelen volt vitatkozni vele.

Fogalma sem volt, miért csúszott ki a száján az, hogy „nézd, ha van bármilyen bizonyítékod, bármi konkrétum, ami azt igazolja, hogy az okirat hamisítvány, megpróbálok foglalkozni vele”.

De ez a mondat azóta sem hagyta nyugodni.

Szilvi már a harmadik bögre forralt bort itta, és arról magyarázott a többieknek, mennyire örül, hogy ezt a szentestét végre a nővéréékkel töltheti.

– Dáviddal mindig az anyjáékhoz kellett menni – magyarázta. – Hogy én mennyire utáltam a kisújszállási traktákat! Már ezért megérte a válás, hogy soha többet nem kell átélnem azt a gasztroterrort, amit az anyósom egy-egy ünnepen lenyomott.

– Mit szól ehhez az új pasi? – kérdezte Rita.

– Mármint az egykori gyanúsítottunk? – utalt az iroda nyári kiemelt ügyére Pataki.

– Tamás? Ő hazamegy a lányaival a szüleihez, és bár egész jól megvagyok a csajokkal, nem akarunk családosdit játszani.

Nocsak-nocsak, gondolta Gota, senkinek nincs kedve méltón megülni az ünnepet!

– Az is családosdi, ha az unokaöcséiddel várod a Kisjézust – figyelmeztette Rita. – Mi a haverokkal kitaszítottak klubját tartunk az albiban. Lesz rengeteg alkohol meg mindenféle más is. Van kedved csatlakozni, Gota?

– Öreg vagyok én már a mindenféle máshoz – tiltakozott Gota. – Maradok otthon. Életem legnyugisabb karácsonya lesz. Filmet nézek. Alszom. Egyedül.

– Arról szó sem lehet! – jelentette ki Pataki. – A karácsony a legszentebb ünnep, és a szeretteinkkel töltjük.

– Az én szeretteim testületileg leléceltek – mutatott rá Gota.

– Akkor átjössz hozzánk, csillagvirágszál. Anyám pulykát süt, halat ránt, és lesz borleves is…

– Ádámka, ezt nem mondod komolyan!

– Teljesen komolyan mondja – csóválta a fejét Rita. – Ezek szerint már két meghívásod is van. Karácsonykor egyedül lenni szentségtörés, és egyúttal a teljes kudarc beismerése, szóval választanod kell. A kitaszítottak vagy a rendes polgári család? Még átgondolhatod. Mi KFC-t rendelünk. Ősi japán hagyomány.

– Szó sem lehet semmiről – ellenkezett Gota, és szeretett volna bármi másról beszélni, mint a karácsonyi terveiről.

– Nem kóstoljuk meg ezt az izét? – sietett a segítségére Szilvi, és a hidegtálra mutatott. – Egész jól néz ki, kár lenne, ha ránk rohadna, így is kétszer annyi, mint amit megeszünk.

– Majd átviszem a hajléktalanszállóra a maradékot – mondta Pataki. – Kell néha egy kis jótékonykodás.

– Apropó, jótékonykodás – kapott az alkalmon Gota. – Ti nem gondoltatok még arra, hogy néha elvállalhatnánk egy-egy egyszerűbb ügyet pro bono?

– De jó ötlet! – lelkesedett Szilvi. – Támogathatnánk társadalmilag fontos dolgokat, amik…

– Ezt felejtsétek el, szépségeim! – torkollta le Pataki. – Nincs erre kapacitásunk.

– Szerintem is hülyeség – állt be a főnök mögé Rita. – De egyébként mire gondoltál?

– Miből gondoltad, hogy gondoltam valamire? – kérdezett vissza Gota.

Rita megpúpozta a karácsonyi mintás papírtányérját sonkatekerccsel és franciasalátával, aztán megfontoltan válaszolt:

– Nem jellemző rád a jótékonykodás.

Gota ezzel nem tudott vitatkozni. Inkább elmesélte a többieknek Tamara és a végrendelet történetét.

– Ez igenis gyanús – jelentette ki csillogó szemmel Szilvi. – Járjunk utána!

– Baromság – rázta a fejét Rita. – Csóri csaj nem akarja elhinni, hogy a nénikéje, akit évek óta le se szart, másra hagyja a kecót. Ezer ilyet láttunk. Nem éri meg a fáradságot.

– Szerintem sem – csóválta a fejét Pataki.

– Akkor egálban vagyunk – sóhajtott Ágota. – Két szavazat kettő ellen.

– Ez mit jelent? – kérdezte Szilvi, és töltött még egy kis bort magának és Ritának.

– Azt, hogy úgy jártunk, mint Schrödinger macskája. Amelyik él is, meg nem is. Nyomozunk is, meg nem is – magyarázta az InTime legfiatalabb munkatársa. – Dobjunk fel esetleg egy kétszázast?

– És ha hozok bizonyítékot? Arról, hogy hamisítvány az okirat? – kérdezte váratlanul Gota.

– Akkor lehet, hogy ránézünk az ügyre – mondta nagyvonalúan Pataki. – Persze csak egy feltétellel. Ha nálunk vacsorázol szenteste.

4

Az ünnepek előtti utolsó edzés után – ami a hagyományokhoz híven karácsonyi tematikájú volt, azaz nyálasnál nyálasabb számokra emelgette a banda a tárcsákat – mindenki berakta a térdig érő karácsonyfácska alá az ajándékját. Tamara mondott egypár szót a Bázis történetéről, arról, mennyire hálás, hogy a „csajok” ilyen régóta bizalmat szavaznak neki, de az előző évekhez képest sokkal kevesebbet beszélt a terveiről. Ez Gotán kívül senkinek sem tűnt fel, egyébként is, mindenki az ilyenkor szokásos csemegézést meg az ajándékokat várta már. Előkerültek a hátizsákokból a finomságok, a műanyag poharak és a pezsgő, aztán Nóri magához ragadta a kezdeményezést: feltett a hátára egy apró, csillogó angyalszárnyat, és véletlenszerűen kiosztotta a csomagokat. Gotának egy márkás szemránckrém jutott, amiről a titkos ajándékozó elfelejtette leszedni a „termékminta” matricát, az ő aranypapírba burkolt meglepetését, Szilvi legutóbbi, dedikált krimijét az egyik törzsgárdatag kapta.

Fél órán keresztül tarthatott az ünneplés, aztán a legtöbben szedelőzködni kezdtek. Még meg kell vennem a pulykát holnapra, mondta valaki, engem két tepsire való bejglitészta vár, tromfolt rá a másik, csomagolás, fadíszítés, takarítás, rántott hal, gyerekek, az adventi időszak rémálom egy családanyának, én legszívesebben emigrálnék Kamcsatkára.

Gota egyszerre irigyelte és sajnálta őket, ahogy az öltözőben azon vitatkoztak, hogy hány évesen kell szembesíteni a kölyköket a Jézuska nemlétével.

Ő nem sietett sehová. A műfenyő idén bedobozolva marad a kamrában, és mióta rájött, hogy tárgyak helyett koncert- meg színházjegyeket is adhat a szeretteinek, a csomagoláshoz is csak egy köteg borítékra meg egy aranyszínű filctollra volt szüksége. Komótosan nekilátott, hogy lezuhanyozzon. Amikor megnyitotta a csapot, még hallotta a beszédfoszlányokat, de mire elzárta, már csend volt a Bázison.

Csak Tamara szöszmötölt a recepcióspult mögött.

– Figyelj, sajnálom, hogy úgy neked estem – mondta, amikor Gota kilépett az öltözőből. A hangja fáradtan kongott, és már nyoma sem volt benne az elmúlt hetek zaklatottságának.

– Semmi baj – felelt Gota. Milyen gyorsan beletörődött, gondolta, aztán rögtön egy kis megkönnyebbülésfélét is érzett. De ha beletörődött, nincsen pro bono ügy. És nincs okom, hogy Patakiéknál karácsonyozzak. Mégis folytatta: – Beszélgettünk a kollégáimmal az irodában, és felmerült, hogy ha volna bármi bizonyítékod a végrendelet hamisságáról, utánanézhetnénk pár dolognak.

– Nem hiszem, hogy ki tudnék perkálni annyi pénzt.

– Nem hiszem, hogy szükség lenne rá. Az iroda hírnevének jót tesz, ha időnként elvállal egy-egy ügyet ellenszolgáltatás nélkül.

Tamara, mintha csak erre várt volna, egy lila dossziét húzott elő a pult alól.

– Akkor… Van öt perced? – kérdezte.

– Nem sietek sehová – rázta a fejét Gota. – A lányom vidéken karácsonyozik.

– Nem is tudtam, hogy van gyereked – mosolyodott el Tamara. – Pedig jól ismerem a vendégeimet. Már felnőtt, ugye?

– Maradjunk annyiban, hogy ezt képzeli magáról. Kivéve, amikor kindertojást kér a boltban, és összeveszik a barátjával, ha neki menőbb meglepetés jutott. Abban mi van?

– Összeszedtem néhány dolgot – nyitotta ki Tamara a dossziét. – Orvosi papírok meg ilyesmi, az otthonban én voltam megadva kapcsolattartónak, szóval megkaptam a fontosabb iratokat. Mondjuk, írásban kellett kérni, de mindegy is. Cserébe viszont azzal is engem nyaggatnak, hogy pakoljam ki Júlia néni szobáját. De nem ez a lényeg. Megkerestem a régi végrendeletet. Amit még az én javamra írt, amikor kiderült, hogy halálos beteg.

– A múltkor nem volt szó halálos betegségről – nyomta meg a jelzőt szemrehányóan Gota.

– Teljesen össze voltam zavarodva – magyarázkodott az edző, és a füle mögé igazította a copfjából kiszabadult tincsét.

– Oké, akkor halljuk az egész történetet, ha lehet, időrendben!

– Fú, hol is kezdjem? Júlia néni mindig kicsit fura volt…

– Igen, kattos, ezt már mondtad. Volt erről papírja is?

– Á, dehogy! Csak nem úgy élt, ahogy az emberek szoktak általában. Pasija soha nem volt, legalábbis olyan nem, akit bemutatott volna. Külkereskedő volt még az átkosban, de rengeteget utazott, még idős korában is. De amikor nagyapám is meghalt, simán kifizette apunak az örökség rá eső részét, mert apa akkor épp a svájci hitel miatt szívott, már majdnem elárverezte a bank a lakást, szóval jól jött neki a pénz, nekem meg megígérte Júlia néni, hogy rám hagyja majd mindenét. Arról fogalmunk sem volt, mennyi pénze lehet, de valszeg nem kevés volt, mert amikor nyugdíjas lett, akkor sem bírt nyugton maradni, időnként fél évre elhúzott Balira, meg ilyenek. Közben meg hiába volt az övé ez a lakás, kint lakott egy kis faházban, a Duna-parton valahol. Ami talán nem is az övé volt… Ez meg itt állt üresen, aztán amikor megtudta az öreglány apámtól, hogy saját termet akarok nyitni, jelképes összegért bérbe adta nekem. Évi ezer forintot fizetek. Fizettem. Azt, mondjuk, minden évben bevasalta, írásos fizetési felszólítást meg elismervényt küldött. Még most novemberben is, pedig állítólag addigra már totál elmerült a saját világában.

Gota közben a recepcióspulton egymás mellé tette a két végrendeletet.

– Érdekes, hogy nem hivatkozik előző végrendeletre – mutatott a később keletkezett okiratra. – Az elsőben gyakorlatilag a megszokott, törvényes örökösödési rendet erősíti meg a rendelkező, a sablonos minden ingó és ingatlanvagyonomat szöveggel. A második is csak részleges végrendeletnek tekinthető, mert bár az ingatlant kiemeli, de azt is csak általánosságban… és nem tér ki az egyéb vagyontárgyakra. És ilyenkor minden más vagyontárgyat a törvény szerinti örökösök kapnak meg, azaz ez esetben te.

– Szó sincs más vagyonról. Szerintem mindenét elutazgatta az öreglány.

– Ezt majd a közjegyző kideríti a hagyatéki eljárás során – magyarázta Gota. – Bár nem igazán értem, hogy ha már újra végrendelkezett, amiben elkülönítette az ingatlant, miért nem fogalmazott pontosabban az örökhagyó vagy legalább az ügyvéd.

– Mondom, hogy nem volt százas – ismételte Tamara.

– Nem értem, miért hajtogatod ezt.

– Mert apu is mindig ezt mondta. Nézd… Itt állt üresen éveken keresztül ez a kecó, közel mindenhez, ő meg ült a semmi közepén, és nézte a Dunát az ablakból. Már amikor itthon volt. Aztán egyszer csak egy foltot találtak a tüdején. Nagy bagós volt, mondtam már?

Gotát azonnal elöntötte a nikotinhiány, de nem volt szíve megszakítani az edző csapongását.

– Az orvosok pár évet adtak neki, fájdalmas leépülést jósoltak, főleg úgy, hogy megtagadta a kemoterápiát. Na, akkor egy hónap alatt szerzett magának helyet abban az otthonban, ahol szükség esetén palliatív ellátást is biztosítanak a lakók számára. Beköltözés előtt írta ezt a végrendeletet, látod, ott a dátum, 2015. január. Aztán mégsem jött a fájdalmas rész – folytatta közben az edző. – Azt mondták, orvosi csoda, ő meg erre, mint aki lapot húz tizenkilencre, újra elkezdett utazgatni. Bent lakott az otthonban, de befizette magát mindenféle társasutakra. Éveken keresztül… apunak mindig küldött képeslapot. Aztán belefáradt, azt hiszem, meg persze akkor jött a járvány is. Ja nem, még azután is elutazott párszor. De az otthont is élvezte, és még mindig egész jól volt. A család sosem hiányzott neki, apunak meg is mondta, hogy ne fáradjunk a látogatásával… aztán két éve, nem sokkal apu halála után, romlani kezdett az állapota. Mégis baromi sokáig húzta. Ne haragudj, összevissza beszélek… ezeket is leginkább hallomásból tudom, mert, ugye, nem látogattam őt, nem azért, mert nem voltam neki hálás, de, ugye, egy csomószor jelezte, hogy egyáltalán nincs szüksége ránk…

– Tudom követni – nyugtatta meg Gota. – De miért vagy biztos abban, hogy nem változtatta meg a nagynénéd a végrendeletet? Közeledett a halála. Átértékelhetett dolgokat. Talán mégis rosszulesett neki, hogy elhanyagoltad…

– Nézd meg a dátumokat! – Tamara próbált nyugodt maradni, de remegő keze elárulta, hogy tombol benne a feszültség. – A második végrendelet három évvel az első után készült. Amikor Juli néni ide-oda röpködött, hogy kiélvezze még a hátralévő időt. Ráadásul az örökös…

– Tényleg, ismered az örököst?

– Soha nem hallottam még a nevét sem.

– Nem lehet, hogy az otthon dolgozója, és a nagynénéd megszerette?

– Nem hiszem, hogy ez a fickó bárhol is dolgozik… Az adatok alapján rákerestem a Facebookon. Bocs, nem vagyok rasszista, vagy mittudomén, de hogy Juli néni pont neki… ráadásul Nóri sem látta soha az otthonban.

– Nóri? Mármint a mi Nórink, a csapatból? Ő hogy jön ide?

– Ja, te nem is tudod… Nóri az Ezüst Borostyánban dolgozik. Ott, ahol Juli néni lakott. Ápoló. Tök véletlen egybeesés, egy csomó ideig nem is tudtuk. De most… jó, hogy ott van, támogat meg segít, hogy mivel kihez fordulhatok. Átküldtem neki az örökös képét, és megmutatta pár kollégájának. Senkinek nem volt ismerős.

– Sajnos ez még mindig kevés… – csóválta a fejét Gota.

Közben az idősek otthona nevéről eszébe jutott a legfontosabb nyári esetük, aminek egy nem túl jelentős szála épp oda vezetett. Majdnem felhozta ezt az újabb véletlen egybeesést, de aztán rájött, hogy teljesen felesleges lenne ezzel bonyolítani a helyzetet.

– És ahhoz mit szólsz, hogy egészen váratlanul halt meg? Nem sokkal azután, hogy megváltoztatták az egyik gyógyszerét?

Tamara most azt az összeesküvés-elméletes hangnemet ütötte meg, ami Gotának évtizedek óta ismerős és ellenszenves volt.

– Nem hiszem, hogy egy ilyen idős embernél beszélhetünk váratlan halálról – mondta hidegen. – Főleg egy több éve diagnosztizált, áttétes tumor esetén.

Nem lepődött volna meg, ha az edző elszántan bizonygatni kezdi az igazát, de Tamara azonnal visszavett a lendületből.

– Persze, igazad van – sóhajtott. – Vagdalkozom összevissza. Csak annyira kész vagyok. Hetek óta az iratokat bújom, próbálok találni valamit. Tudod, mit jelent nekem ez a hely.

Gota mindig is értékelte, ha valaki önkritikát tud gyakorolni.

– Csak annyit ígérhetek, hogy az ünnepek után utánanézünk. Egy magánnyomozóiroda nem folytathat hivatalos eljárást, de vannak lehetőségeink. Viszont ne számíts gyors eredményre, egy ilyen folyamat hónapokig is eltarthat.

– Ez a legszörnyűbb, tudod – sóhajtott Tamara. – A Bázis az életem. És lehet, hogy egy hét múlva idejön valaki, és elzavar.

– Na, attól nem kell félned – nevetett fel Gota. – Egy problémamentes hagyatéki eljárás is eltart nyolc-tíz hónapig. Hát még akkor, ha megkérdőjelezed a végrendelet valódiságát! Nyugi, jövő karácsonykor még ugyanitt emelgetjük a tárcsákat! Főleg, mert ha jól értem, már rendezted a következő évi bérleti díjat…

– Tényleg?

– Itt van feketén-fehéren – mutatott egy papírra a nyomozó. – Egy elismervény, egyben a bérlői jogviszony megerősítése jövő év december 31-ig. Figyelj, Tamara… Nekem nem tűnik bolondnak vagy demensnek Júlia néni. A döntései nem átlagosak, de racionálisak. És akármennyire nem volt kapcsolatod vele, a cselekedeteiből látszik a törődés. És ebbe a mintába nem illik bele a váratlanul megváltoztatott végrendelet. – Gota a vállára kanyarította a hátizsákját, és az álláig húzta a kabátja cipzárját. A zsebében megérezte a cigarettásdoboz megnyugtató jelenlétét. – De most már boldog karácsonyt! A dossziét elvihetem? Rengeteg időm lesz a következő napokban, szívesen belenézek.

Pataki Ádám elégedetten tolta el magát a vacsoraasztaltól. Úgy érezte, ha még egy falatot eszik, meg sem tud mozdulni az év hátralévő részében. Végignézett a szerettein: az édesanyja hadvezérként irányította az ünnepi menü romjainak eltakarítását, két kamasz fia azzal a megértéssel vegyes szeretettel teljesítette az ellentmondást nem tűrő parancsokat, amivel a korukbeli gyerekek csak a nagyszüleiknek képesek szót fogadni, a felesége pedig pezsgőspohárral a kezében beszélgetett Ágotával.

Évi haja a műtét után olyan gyorsan indult növekedésnek, mint előtte a tumor a koponyája túloldalán. Mintha pár hónap alatt el akarná érni régi hosszúságát. Pataki a mai napig fel tudta idézni azt a pillanatot, amikor a műtét előtti hajvágáskor a felesége első tincse a kórterem szürke linóleumára esett, és azóta, ha a nő hajához ért, minden alkalommal hálát adott az égnek, hogy Évi nemcsak túlélte az operációt, de fel is épült a betegségből. A mozgásán ugyan még látszott némi bizonytalanság, és talán fáradékonyabb is volt, mint korábban, de vissza tudott térni az iskolába, még ha csak félállásban is. A betegség arról is meggyőzte, hogy számára a tanítás inkább hivatás, mint munka, és fizetés ide vagy oda, esze ágában sem volt a gyerekek helyett idióta ügyfelekkel idegesíteni magát.

– Tessék már leülni, anyuka, a srácok elrendeznek mindent – kapta el Évi az anyósa karját. – Reggel óta meg sem állt.

Özvegy Pataki Béláné Terike, az ezüsthajú, alacsony, nyírségi roma asszony, aki majdnem hatvan éve házasodott be a híres pesti muzsikuscigány-családba, csak a hagyományos rakott selyemszoknyákat volt hajlandó viselni, fehér blúzzal és kendővel – bár mióta özvegy lett, a tarka darabokat barnákra, lilákra és feketékre cserélte –, legyintett egyet a kezében lévő törlőronggyal.

– Ugyan már, mi volt ez? Semmi! A káposztának neki se kezdhettem, mert mostanában mindenki fogyókúrázik. Az újévi malacról is le akartok beszélni. Talán el sem jöttök ebédre.

– Ádámnak vigyáznia kell a koleszterinnel – Évi hangján hallatszott, hogy ezt a jelenetet nem először játssza mostanában. – Csak azt kértük, csirke legyen a lencse mellé. Vagy hal.

– Az újévi csirke elkaparja a szerencsénket, a hal meg elúszik vele – csóválta a fejét Teri néni. – Ezt mindenki tudja. Ahogy azt is, hogy karácsonykor mákosat kell sütni, nemcsak a pénz miatt, hanem azért is, hogy a mákszemek távol tartsák a rontást. De ezt a bejglit is boltból hoztátok…

– Pékségből, anyuka – javította ki Pataki. – Kézműves pékségből.

– Pedig megsütöttem volna én. Nem olyan nagy etvasz. És egyébként is, ki tudja, nem ez lett volna-e az utolsó bejglim.

– Jaj, Terimama, ne kezdd már megint! – kiabált ki a konyhából Samu.

Gotának már a vacsora során feltűnt, hogy a két kölyök simán tegezi Pataki nénit, míg a fia és a menye a körülményes teccikeléssel próbál boldogulni.

– Nem kezdem, csak mondom – húzta fel az orrát az öregasszony. – Az otthonban biztosan nem fogok bejglit sütni.

– Még meggondolhatja magát, anyuka – sóhajtott Pataki. – Tudja, hogy én nem örülök ennek. Fiatal még ahhoz, hogy ellássák, és mi bármikor tudunk segíteni.

– Milyen otthon? – kapta fel a fejét Gota.

– Az anyósom teljesen megbolondult – hajolt hozzá Évi. – A fejébe vette, hogy beköltözik egy idősek otthonába. Már a helyet is kinézte, és befizette az előleget. Ádám meg az öccse próbálják lebeszélni, de teljesen reménytelen.

– Hallom ám, mit susmorogtok! – nézett rájuk jelentőségteljesen Teri néni. – De felőlem aztán susmoroghattok. Amit mondtam, megmondtam. Jobb lesz nekem ott. Egyébként is, már találtam vevőt a lakásra.

– Butaság elkótyavetyélni azt a… – kezdte volna Pataki, de az anyja egy szemvillanással leállította.

Gota felidézte magában a hatalmas lipótvárosi lakást. Barátságuk kezdetén, még mielőtt Ádám összeházasodott volna Évivel, sokszor ugrottak fel Patakiék családi otthonába. Teri néni rajongott Gota férjéért, Andrásért, aki a fia első nyomozótársa volt, de a fiatal ügyésznőt is szerette. Bandikám, Ágotám, csak így nevezte őket, ám a szimpátiáját ezenkívül pillanatok alatt feltálalt, lakomának is beillő éjféli vacsorákkal is kimutatta, és még akkor sem szólt egy rossz szót sem, ha a társaság erősen kapatosan érkezett meg egy-egy hosszúra nyúlt munkanap után.

– Ne hallgass rájuk, Ágotám! – fordult most Gotához a néni. – Szó sincs kótyavetyélésről. Abból, amit a lakásért kapok, nevetve kifizetem a beugrót az otthonba, és veszek két kis garzont valamelyik lakótelepen, hogy az unokáknak legyen majd hol elkezdeni az életüket. Addig meg kiadom őket, és a díjból fizetem az Ezüst Borostyánt.

– Ezüst Borostyánt? – kérdezett vissza Ágota elképedve.

– Igen, ez az otthon neve, és igen, nem véletlenül ismerős – morgott Pataki Ádám.

Gotának azonnal összeállt a kép.

– Van ennek köze a Glen Echo-ügyhöz? – kérdezte.

– Csak annyi, hogy Szilvi ültette anyám fülébe a bogarat – magyarázta a férfi. – Még amikor te hajókáztál, egyszer felugrottunk anyukához, és akkor került szóba ez az egész.

– Szilvike jókat mesélt az ismerőséről, én meg utánanéztem, és megtetszett – mondta Teri néni.

– Négy nyolcas ratingje van – jelent meg az ebédlőben Kisádi. – A legjobb az összes ilyen otthon közül.

– Majdnem kétszáz értékelésből – követte az öccse, Samu. – Ez azért valami.

Pataki lemondóan sóhajtott, és vett még egy szeletet a kézműves mákos bejgliből.

– Anyuka belelkesült, mikor kiderült, hogy kivételesen már a jelentkezés után négy hónappal tudják fogadni – vette át a szót Évi. – Ha minden jól megy, nemsokára költözhet is.

– Őszintén szólva alig várom – összegezte a dolgot özvegy Patakiné. – Tudom, hogy szeretnek engem a fiaim is, a menyeim is, az unokák meg főleg, de néha hetek telnek el anélkül, hogy valaki rám nyissa az ajtót. Tudom, fiam, hogy ez túlzás, de bármennyire is próbálkoztok, rémesen magányos vagyok. Az összes szomszédasszonyom elköltözött vagy meghalt, a házból szinte senkit sem ismerek már. Higgyétek el, az Ezüst Borostyán lesz a legjobb megoldás! Ha tudnátok, micsoda programokat kínálnak! Minden héten buszos kirándulások, zenés estek, színház! Még repülős utakat is szerveznek. Samukám, tölts mindenkinek egy pohár pezsgőt… persze nekem meg magatoknak az alkoholmentesből! Koccintsunk az új, izgalmas életemre!

Gota automatikusan nyújtotta a poharát Pataki kisebbik fia felé.

És az este hátralévő részében – hiába volt az ajándékozás meghitt, mégis vidám, a két kamaszfiú által rögtönzött karácsonyi koncert pedig, az éjféli misére indulás előtt, a legszigorúbb mércével is professzionális – csak arra tudott gondolni, hogy amint hazaér, újra átnézi Tamara lila dossziéját.

Bár semmiféle negatívumot nem tudott volna mondani, egyáltalán nem érezte, hogy az Ezüst Borostyán bárkinek, bármilyen szempontból a legjobb megoldás lehet.