Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 13.

fordítás az alábbi kiadások alapján készült:

A boldog életről: Sénèque, Dialogues. Tome second.

De la Vie heureuse. Texte établi et traduit par A. Bourgery.

Paris, 1962. (= Collection des Universités de France, publiée

sous le patronage de l’Association Guillaume Budé)

A gondviselésről; A lelki nyugalomról: Sénèque, Dialogues.

Tome IV. De la Providence, De la tranquillité de l’Âme.

Texte établi et traduit par René Waltz. Paris 1959.

(= Collection des Universités de France, publiée sous

le patronage de l’Association Guillaume Budé)

Fordította Bollók János és Takács László

Borítóterv: Szabó Levente

© Bollók János jogörököse; Takács László, 2022

© Trubadúr Kiadó, 2022

ISBN 978-963-656-001-0

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

TARTALOM

A BOLDOG ÉLETRŐL

Fordította: Bollók János és Takács László

A GONDVISELÉSRŐL

Fordította: Bollók János

A LELKI NYUGALOMRÓL

Fordította: Bollók János

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

A BOLDOG ÉLETRŐL

Fordította: Bollók János és Takács László

I. 1. Mindenki boldogan akar élni, bátyám, Gallio,{1} de annak belátásához, hogy mi az, ami boldoggá teszi az életet, homályos a tekintetük. Olyannyira nem könnyű elérni a boldog életet, hogy annál messzebbre kerül tőle mindenki, minél serényebben tört feléje, ha letévedt az útról. Mihelyt az út az ellenkező irányba visz, maga a gyorsaság okozza a nagyobb távolságot.

Így mindenekelőtt azt kell meghatározni, hogy mi az, ami felé törekszünk. Eztán körül kell néznünk, hogy melyik úton érhetünk el oda a leggyorsabban, s éppen az úton értjük majd meg, ha az éppen egyenes, hogy mennyi veszedelem fenyeget naponta, s mennyivel közelebb vagyunk tőle ahhoz a ponthoz, ami felé természetes vágyunk hajt bennünket. 2. Ameddig összevissza bolyongunk, s nem vezért, hanem a különböző irányokba hívók zavaros kiáltozását és zajongását követjük, addig a röpke élet tévedések közepette foszlik szét, még ha éjjel-nappal valami értelmes lelkiállapotért fáradozunk is. Döntsük el tehát, hogyan és merre igyekszünk, vezetőt választva magunknak, aki kifürkészte már mindazt, amerre mi is haladunk, mert bizony nem ugyanaz a helyzet ebben az esetben, mint a többi utazásnál. Azoknál a kiépített utak és a megkérdezett helybeliek nem hagyják, hogy eltévedjünk, de itt a jól kitaposott és sűrűn járt út csap be legjobban. 3. Tehát semmire sem kell jobban ügyelnünk, mint hogy ne kövessük birkák módjára az előttünk menők nyáját, nehogy oda jussunk, ahová mennek, s nem oda, ahová mennünk kell. De semmi sem szed rá bennünket nagyobb rosszal, mint hogy a szóbeszédre hallgatunk: a legnagyobb jónak azt tartjuk, amit nagy egyetértéssel fogadtak el, és amire sok példánk van. Nem megfontoltan, hanem majmolva élünk. Ez okozza az egymásra torlódók hatalmas tömegét. 4. És ami a nagy embertömeggel megesik, mikor a nép nyomja el önmagát (senki sem esik el ugyanis anélkül, hogy magával ne rántana valakit, s az első veszte bukás az őt követők számára is), láthatod, ugyanez megtörténhet az egész életben. Senki sem téved pusztán a maga kárára, hanem a másik tévedésének oka és előidézője is egyben. Ártalmas ugyanis az előttünk haladókra hagyatkozni, míg mindenki inkább hinni, semmint ítélni akar. Sohasem az életről mond ítéletet, mindig csak hitelt ad; megforgat és a mélységbe taszít a kézről kézre adott tévedés. Mások példája okozza a vesztünket, de megmenekülünk, ha csak eltávolodunk a tömegtől. 5. Most azonban az értelemmel szemben önnön bajának védelmezője a nép. Emiatt történik meg az, hogy a népgyűléseken ugyanazok csodálkoznak a praetorrá választottakon, akik praetorrá választották őket, ha a változékony népkegy megfordult: ugyanazt dicsérjük, ugyanazt kárhoztatjuk. Minden ítéletnek ez a vége, ha a többség véleményét követik.

II. 1. Ha a boldog életről tárgyalunk, nincs okod, hogy ezt feleld a más véleményen lévők szokása szerint: „Úgy tűnik, ezeknek a tábora nagyobb.” Azért, mert rosszabb. Nem tárgyalunk annyira helyesen az emberi dolgokról, hogy a jobb tessék a többségnek. Valami legrosszabb voltának bizonyítéka a tömeg. 2. Azt keressük tehát, hogy mi a legjobb tett, s nem azt, mi a leggyakoribb, s hogy mi tesz bennünket az örök boldogság birtokává, s nem azt, hogy mit helyesel a tömeg, az igazság leghitványabb értelmezője. Tömegnek pedig nem csak a köpönyegeseket nevezem, hanem a koszorúsokat is.{2} Nem azt fürkészem, kinek milyen színű a ruhája, amely a testüket borítja. Az emberrel kapcsolatban nem hiszek a szemnek, van egy jobb és megbízhatóbb szemem, amellyel a hamisat megkülönböztetem az igaztól. A lélek értékét a lélek látja meg. Ez a lélek, ha egyszer megadatik neki, hogy föllélegezzék és magába forduljon, ó, önmagából facsarva ki az igaz vallomást így fog szólni: 3. „Mindazt, amit eddig cselekedtem, jobban szeretném, ha sohasem cselekedtem volna; ha felidézem, amit csak mondtam, megirigylem a némákat. Mindazt, amit kívántam, az ellenségeim fejére kívánom. Mindaz, amitől féltem, jóságos istenek, mennyivel veszélytelenebb volt annál, mint amit kívántam. Sokakkal szemben viseltettem ellenséges érzülettel, s a gyűlöletem hálába csapott át (ha ugyan van hála a hitványak között): eddig sohasem voltam önmagam barátja. Minden erőmet megfeszítettem, hogy kijussak a tömegből, s valamilyen ajándék révén híressé váljak. Mi mást tettem, mint hogy fegyverek útjába álltam, és megmutattam magam a rosszindulatnak, hogy belém marjon? 4. Látod azokat, akik az ékesszólásomat dicsérik, akik a gazdagságomat bámulják, akik kegyeimért törleszkednek, akik a hatalmamat magasztalják? Mindezek vagy az ellenségeim, vagy – és ez ugyanaz – az ellenségeimmé válhatnak. Amilyen nagy a csodálók, éppen akkora a gyűlölők tömege. Miért nem keresek inkább valami bizonyítottan értékeset, amelyről tudom, hogy az, csak nem mutatom? Mindezek, amelyeket bámulnak, amelyeket körülállnak, amelyeket ámulva mutat egyik a másiknak, kívülről ragyogók csupán, belül azonban nyomorúságosak.”

III. 1. Keressünk valami jót, mely nem látszat szerint az, hanem szilárd, maradandó, és amely a rejtett oldaláról szebb: ezt kutassuk fel. Nincs messze tőlünk, rá fogunk találni, csupán annak ismeretére van szükség, hogy hová nyúljunk a kezünkkel. Most, noha a szomszédságunkban van, úgy haladunk el mellette, mint sötétben a közelünkben lévő tárgyak mellett, éppen azokon a dolgokon ütközve meg, amelyekre vágyunk. 2. De hogy ne vezetgesselek kerülő utakon, legalább mások vélekedéseit mellőzöm (mert felsorolni és megcáfolni is hosszú volna őket), vedd az enyémet. Mármost amikor az enyémnek mondom, nem kötelezem el magam egyetlen valaki mellett sem a sztoikusok nagyjai közül: nekem is van jogom a véleménynyilvánításhoz. Így hát egyiküket követni fogom, mások véleményének csak egyes pontjait tartom majd vitára érdemesnek, és legutolsóként megszólítva esetleg semmit sem vetek majd el azok közül, amiket az elődök eldöntöttek, és nem fogom azt mondani: „Ennél jobb javaslatom van.”

3. Nos, amiben minden sztoikus egyetért, lekötelezett híve vagyok a természetnek, tőle el nem tévelyedni, s az ő törvénye szerint és példájára rendezni be életünket a bölcsességgel egyenlő. Boldog tehát az az élet, mely összhangban áll saját természetével, ami másként nem juthat osztályrészül, csak úgy, ha először is: a lélek egészséges, méghozzá folyamatosan birtokában van egészségének, azután meg bátor és szenvedélyes, továbbá gyönyörűen tűrő, alkalmazkodik körülményeihez, törődik testével és annak járulékaival, de nem aggályosan, és törődik egyéb dolgokkal is, amelyek az életet gazdagítják, anélkül hogy bármelyiket csodálná; a sors ajándékait készséggel használja, de nem szolgál nekik. 4. Megérted, ha nem teszem is hozzá, hogy ennek következménye a folyamatos nyugalom, szabadság, miután elűztük azokat a dolgokat, amelyek izgatnak vagy rémisztgetnek bennünket. A gyönyörökre és fájdalmakra ugyanis, amelyek jelentéktelen és törékeny dolgok, és éppen törékeny voltuk miatt ártalmasak, hatalmas rendíthetetlen és folyamatos öröm következik; azután meg béke, a lélek összhangja és szabadsággal társult nagysága. Ugyanis minden vadság gyengeségből származik.

IV. 1. Másképpen is meg lehet határozni a mi jó fogalmunkat, azaz ugyanazt a nézetet nem ugyanazokba a szavakba foglaljuk. Miként ugyanaz a hadsereg hol szélesebb távközt fölvéve fejlődik fel, hol zárt alakzatba tömörül, hol középső részén behomorodva a szárnyak felé, vagy egyenes arcvonalban fejlődik fel, akármilyen is a hadrendje, az ereje és eltökéltsége ugyanaz, hogy helytálljon pártjáért, éppen így a legfőbb jó meghatározása hol bő lére ereszthető, hol összehúzható és tömöríthető. 2. Így hát ugyanaz lesz, ha ezt mondom: „A legfőbb jó az, ha a lélek semmibe veszi az esetleges dolgokat, és örül erényének.” Vagy: „A lélek legyőzhetetlen ereje, mely járatos a dolgokban, szelíd a cselekvésben sok emberséggel, és figyel környezetének tagjaira.” Úgy is meg lehet határozni, hogy boldognak mondjuk azt az embert, aki számára semmilyen jó és rossz nincs, csak a jó és a rossz lélek, aki ápolja a tisztességet, megelégszik az erénnyel, akit a véletlenszerű dolgok sem fel nem dobnak, sem le nem törnek, aki semmi nagyobb jót nem ismer annál, mint amit ő maga adhat magának, akinek számára az igazi gyönyör a gyönyörök megvetése. 3. Ha esetleg csapongani akarsz, ugyanez más és más formába is átvihető az ép és sértetlen tartalom révén: mi akadályoz ugyanis bennünket, hogy a boldog életet szabad, büszke léleknek mondjuk, mely túl van a félelmen, túl a vágyakozáson. Akinek számára egyetlen jó a tisztesség, egyetlen rossz a hitványság. A dolgok egyéb, értéktelen tömege sem el nem vesz semmit élete boldogságából, sem hozzá nem tesz semmit: a legfőbb jó növekedése és vesztesége nélkül megy és tér vissza. 4. Ennek ilyen alapokon kell nyugodni, akarja, nem akarja, folyamatos derű, mély és mélyről jövő öröm, mint az, mely magának örül, és nem vágyik nagyobbra a hazai dolgainál. És hogy ne vetne jól számot a test csekély, értéktelen és nem kitartó ingereivel? Amely napon a gyönyörön belül lesz, a fájdalmon lesz belül; látod azonban, mily gonosz és ártalmas szolgaságot fog szolgálni, akit a gyönyörök és fájdalmak, a legbizonytalanabb és legféktelenebb uralkodók felváltva birtokolnak. Ki kell tehát vonulnunk a szabadságba. 5. Ezt nem szokta más megadni, mint a sors megvetése. Utána keletkezik a felbecsülhetetlen jó: a biztonságba helyezett lélek nyugalma és emelkedettsége, és miután a félelmeket eltávolítottuk, az igazság megismeréséből a nagy és mozdulatlan öröme, a nyájasság és a lélek boldogsága, melyekben az ember nem úgy gyönyörködik, mint a javakban, hanem mint olyasmiben, ami a maga jóságából keletkezett.

V. 1. Mivel igen nagyvonalúan kezdtem bele fejtegetésembe: boldognak azt lehet mondani, aki nem vágyakozik és nem is retteg – az értelemnek köszönhetően. Minthogy nem félnek s nem szomorkodnak a sziklák sem, s nem kevésbé az ökrök, mégsem mondhatja senki boldognak azokat a dolgokat, melyekben nincs meg a boldogság öntudata. 2. Ugyanarra a fokra helyezd azokat az embereket, akiket az ökrök s az élettelen tárgyak közé sorolt ostoba természetük és öntudatlanságuk. Semmi különbség sincs ezek és az állatok közt, mivel az utóbbiakban az értelem szikrája sincs meg, az előbbieknek pedig hitvány, rosszra és gyalázatos dolgokra fogékony az értelmük. Senkit sem lehet tehát boldognak nevezni, aki kívül van az igazságon. 3. Az tehát a boldog élet, amely igaz és biztos ítéleten alapszik, és megingathatatlan. Mert a romlatlan lélek akkor szabad minden gyalázatostól, ha nemcsak a marásokat, hanem a szúrásokat is elkerülte, s ott cövekel le szilárdan, ahol lábát megvetette, s elhatározta, hogy helyét megvédi a haragos és ellenséges sorssal szemben.

4. Ami a gyönyört illeti, ha körülfoly is bennünket minden oldalról, ha minden irányból belénk áramlik is, és cirógatásával ellágyítja is a lelkünket, s ha egyéb dolgokat sorakoztat is fel máshonnan, amelyekkel részben vagy egészben zaklathat bennünket, mégis ki az a halandó, akiben ha van még egy szelet emberi, éjjel-nappal csilingelést akar hallani a fülében, s lelkéről lemondva testével akar foglalkozni?

VI. 1. – „De – mint mondják – a léleknek is meglesznek a maga gyönyörei.” – Nem bánom, legyenek, és trónoljon csak a dőzsölés és az élvezetek döntőbírájaként. Töltekezzék mindazokkal, amik gyönyörködtetni szokták az érzékeket, azután idézze fel az elmúlt dolgokat, és visszaemlékezve az elillant élvezetekre, ujjongjon a korábbiakon, és máris fürkéssze a következőket, majd állítsa sorba reményeit, és miközben teste a jelen dőzsölésben hever, gondolatait küldje előre a jövőbe. Annál nyomorultabbnak fogom tartani, mivel a rosszakat választani jók helyett esztelenség. Sem egészség híján nem boldog senki, sem nem egészséges az, aki a jövendő dolgokat úgy kívánja, mint a legjobbakat. 2. Boldog tehát az, akinek helyes ítélete van. Boldog, aki elégedett a jelen körülményeivel, akármilyenek is azok, és barátilag viszonyul viszonyaihoz; boldog az, akinek az értelme viszonyainak egész állapotát kellemessé teszi.

VII. 1. Azok is látják, akik a legfőbb jót ezekkel a dolgokkal is kapcsolatba hozták, hogy milyen megalázó környezetben jelölték ki a helyét. Így hát tagadják, hogy a gyönyör elválasztható az erénytől, és azt mondják, hogy sem erényesen nem él senki anélkül, hogy ne élne kellemesen is, sem kellemesen úgy, hogy ne élne erényesen is. Nem látom be, hogy ezek az oly különböző dolgok hogyan kapcsolhatók össze egymással. Mi az, könyörgök, amiért a gyönyör nem választható el az erénytől? Nyilvánvaló, mivelhogy a jó minden kezdeménye az erényből származik, ennek gyökereiből sarjadnak azok is, amiket ti szerettek. Ám ha elválaszthatatlanok volnának, nem látnánk bizonyos kellemes, de nem erényes dolgokat, míg mások igencsak erényesek, de kellemetlenek, fájdalom árán kell megvalósítani őket. 2. Vedd hozzá még, hogy a gyönyör a leghitványabb életnek is tartozéka, az erény viszont nem fér össze a hitvány élettel, és egyesek nem a gyönyör hiányában, sőt egyenesen a gyönyör miatt szerencsétlenek, ami nem történhetne meg, ha a gyönyör keveredhetne az erénnyel, amelynek az erény gyakran híján van, de sohasem hiányolja. 3. Miért állítotok egymás mellé különböző, sőt ellentétes dolgokat? Az erény magasrendű, felséges, királyi, legyőzhetetlen valami, míg a gyönyör alacsonyrendű, szolgai, gyenge és esendő valami, melynek állomás-, sőt lakóhelye a bordélyokban és a csapszékekben van. Az erénnyel templomban, a fórumon, a tanácsteremben találkozol, vagy amint a falak előtt áll porosan, lebarnultan, kérges tenyérrel; a gyönyör többnyire rejtőzködik, a sötétet keresi a fürdők, az izzasztóházak és az aedilistől rettegő helyek körül,{3} puhány, el van ázva bortól és kenőcsöktől, sápatag, felcicomázott, és be van balzsamozva, mint a halottak. 4. A legfőbb jó halhatatlan, nem ismeri a mértéktelenséget, sem undora nincs, sem bűntudata; a helyes lélek ugyanis nem változik meg, sem magát nem gyűlöli, és szemernyit sem tér el a legkiválóbb élettől; a gyönyör viszont akkor múlik ki, amikor a legjobban gyönyörködtet. Nincs sok helye, így hát gyorsan teletömi magát, undorodik magától, és első szenvedélyes indulata után kornyadozik. Az sem biztos soha, aminek mozgásából a természete áll, így hát nem lehet semmiféle lényege, mivel gyorsan jön és távozik, hogy önmaga felélésében pusztuljon el; eljut ugyanis arra a pontra, ahol megszűnik, és amikor elkezdődik, már a végére figyel.

VIII. 1. De hogyan van az, hogy mind a derekakban, mind a hitványakban megvan a gyönyör, és becstelenségei nem kevésbé gyönyörködtetik a hitványakat, mint kiemelkedő tettei az erényeseket? És azért tanítottak a régiek a legkiválóbb és nem a legkellemesebb élet követésére, hogy a jó és a helyes akaratnak ne vezére, hanem kísérője legyen a gyönyör. A természetet kell ugyanis vezetőnkként használnunk; őt figyeli az értelem, tőle kér tanácsot. 2. Boldogan és természet szerint élni tehát ugyanaz. Rögtön elárulom, hogy ez mit jelent. Ha a testi adottságokat és a természet szerinti dolgokat úgy őrizzük meg – gondosan, mégis aggályoskodás nélkül –, mint egy napra adott, múlékony dolgokat, ha nem válunk a szolgáikká, sem idegen dolgok nem kerítenek a hatalmukba, ha a test számára kedves és kívülről kapott dolgoknak ott lesz a helyük, ahol a táborokban a segédcsapatoknak és a könnyűfegyverzetűeknek (ezek szolgáljanak, ne parancsoljanak!), így végül is hasznosak a lélek számára. 3. Egy férfi legyen megronthatatlan a külső dolgok által, legyőzhetetlen, csupán csak önmaga csodálója,

lelkében bízó, s kész egyként bajra, sikerre,{4}

önbizalma ne legyen tudás nélkül, tudása állhatatosság nélkül; tartson ki azok mellett, amiket egyszer helyesnek fogadott el, és döntéseiben ne legyen semmi helyesbítés. Magától értetődik, ha nem teszem is hozzá, hogy az ilyen férfi kiegyensúlyozott és rendezett lesz, és azokban a dolgokban, amikbe belevág, nagylelkű és jóindulatú. 4. Az értelem az érzékektől ingerelve kutasson, semmi más nincs ugyanis, ahol próbálkozhatnék, és innen véve a kiindulási pontot, próbálkozzék, és törjön utat az igazság felé, és térjen vissza önmagába. Mert a mindent átölelő világegyetem és az istenség is kifelé törekszik ugyan, ám mégis mindenünnen visszatér önmagába, a bensőjébe. Ugyanezt tegye a mi lelkünk is, miután érzékeit követve behatolt a külvilágba, legyen ura azoknak is, és önmagának is. Ily módon válik eggyé az erő és a hatalom, mely összhangban van önmagával, és születik meg ama megbízható értelem, mely nem viszálykodik, és nem ragad le a vélekedéseknél és a képzeteknél, sem a meggyőzésnél, mely mihelyt rendezte magát, és összhangban van, hogy úgy mondjam, saját részeivel, eléri a legfőbb jót. 6. Nem marad benne ugyanis semmi fonákság, semmi bizonytalanság, amely miatt nyugtalankodnék vagy elbotlanék. Mindent a maga parancsára tesz, és semmi sem történik benne váratlanul, hanem bármit tesz, jóra fordul, könnyen és gördülékenyen, és anélkül, hogy a cselekvő megfutamodnék. Mert a tunyaság és a bizonytalankodás küzdelemről és állhatatlanságról árulkodik. Ezért bátran vallhatod, a legfőbb jó a lélek összhangja: ugyanis erényeknek kell lenniük ott, ahol egyetértés és egység van, csak a bűnök viszálykodnak.

IX. 1. „De te is csak azért ápolod az erényt, mert valami gyönyört remélsz tőle” – mondják. – Először is: ha az erény gyönyört okoz, ezért még nem kívánatos, ugyanis nem ezt nyújtja, hanem ezt is, és nem ezen munkálkodik, hanem munkálkodásának, noha más a célja, gyümölcse ez is. 2. Miként a szántóföldön, melyet vetés alá szántanak, fel-felüti a fejét néhány kis virág, ám az oly nagy munkát mégsem ennek a virágnak a kedvéért végezték, noha gyönyörködteti a szemet (a vetőnek más volt a célja), ez ezen felül jött, így a gyönyör is sem nem bére, sem nem oka az erénynek, hanem járuléka, nem azért tetszik, mert gyönyört okoz, hanem ha tetszik, gyönyört is okoz. 3. A legfőbb jó magában az ítélőerőben van, és a tökéletes lélek állapotában, mely mihelyt befutja pályáját, és határaival övezi magát, teljessé válik a legfőbb jó, és többé semmit sem kíván, ugyanis az egészen kívül semmi sincs, éppen úgy, mint a határon túl. 4. Így hát tévedsz, amikor megkérdezed, mi az, ami miatt törekszem az erényre; a legfőbbön túl levőt kérdezed ugyanis. Kérdezed, hogy miért törekszem az erényre? Önmagáért. Nincs ugyanis semmije, ami jobb, ugyanis önmagának a jutalma. Vajon ez nem elég nagy? Amikor ezt mondom neked: „A legfőbb jó a törhetetlen lélek szilárdsága, az előrelátás, az emelkedettség, az egészség, a szabadság, az összhang és a szépség, kívánsz még most is valami nagyobbat, amire ezek a tulajdonságok vonatkoznak? Mit emlegeted nekem a gyönyört? Az ember javát keresem, nem a gyomorét. Ez utóbbi a háziállatokban és a vadakban öblösebb.”