részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Flora Harding: Before the Crown
One More Chapter, a division of HarperCollins Publishers, London, 2020

Copyright © Flora Harding 2020
Hungarian translation © 2021 H. Prikler Renáta
Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Féder Márta
Borítófotó © CollaborationJS / Trevillion Images

A könyv cselekménye kitalált történeten alapul. A nevek, karakterek és események a szerző képzeletének termékei, minden egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve.

ISBN 978 963 604 017 8

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia
A szöveget gondozta Kalocsai Judit
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Első fejezet

Windsori kastély, 1943 decembere

Nincs itt.

Erzsébet kipillant a függönyök közötti résen. A jobb időket is látott bársonyból dohszag árad. Meg molyirtóé és arcfestéké, sokszor elpróbált előadásoké, elfojtott vihogásoké és a premierek okozta izgalmaké.

Látja, hogy a közönség elkezdi megtölteni a földszinti sorokat. Van, aki hódolatteljes csendben foglalja el a helyét, mások tüntető fesztelenséggel mozognak a kastélyban. A Waterloo terem pompás aranyozásán ugyan meglátszik, hogy elhanyagolták, és a falakról is eltűntek a híres portrék, de még így is érezhető a hajdani fényűzés. A szőnyegeket még a háború kezdetekor felcsavarták és raktárba helyezték, így a hatalmas teremben most visszhangot keltenek a különféle zajok: a székek karcos csikorgása, a visszafogott beszélgetés és torokköszörülés.

Az első sor még mindig üres.

– Itt van? – kérdezi suttogva Margit, és megpróbál kikukucskálni Erzsébet válla mögül.

– Még nincs. – Erzsébet ellép a függönytől. A csalódottság ólomként húzza a gyomrát, amely már amúgy is kavarog a várakozástól és a lámpaláztól. Az Aladdin ötödik előadására gyülekezik a közönség, és bár Erzsébet jól tudja a szerepét, amikor eljön a pillanat és elhúzzák a függönyt, a bukástól való félelemtől elszorul a torka.

– Hadd lássam! – Margit könyökkel félretolja a nővérét, és úgy lép a függönynyíláshoz, mintha puszta akaraterővel képes volna odavarázsolni a számára kijelölt helyre a görög Fülöp herceget.

Margit nagyon erős akaratú. Annyira, hogy Erzsébet szinte elhiszi, sikerrel jár majd, ez alkalommal azonban még neki is előregörnyed a válla, ami a húgánál a vereség biztos jele. Hagyja, hogy a kissé félrehúzott függöny a helyére hulljon, és selyemszoknyáit rángatva visszafordul a színpad felé.

– Pedig a papa is azt mondta, hogy itt lesz – duzzog.

– Karácsonykor – emlékezteti Erzsébet a húgát, és közben megpróbálja leplezni a hangját átszínező tompaságot. – Azt nem ígérte meg, hogy eljön a bemutatóra. Valami közbejöhetett.

Margit szeme elkerekedik.

– Valami, ami fontosabb annál, hogy a királyhoz és a királynéhoz csatlakozva megnézze a lányaik alakítását a színpadon?

– Fülöp maga is herceg. Nem fog hasra esni két hercegnőtől. – Ez az, ami titokban a legjobban aggasztja Erzsébetet. Egész életében azt éreztették vele, hogy különleges teremtmény, most pedig, amikor igazán számít, kiderülhet, hogy mégsem az. Legalábbis Fülöp számára.

Két év telt el azóta, hogy a görögországi Fülöp együtt teázott a királlyal meg a királynéval. Erzsébet és Margit elbűvölten hallgatta, amint háborús tengeri történetekkel szórakoztatta őket, szándékosan lekicsinyítve a saját szerepét, és felnagyítva a humoros dolgokat. Erzsébet számára, akinek az emlékeiben Fülöp felfuvalkodott, állandóan kérkedő kadétként élt, ez maga volt a megvilágosodás. A hajdani felvágós fiúból olyan fiatalember lett, amilyennek egy hercegnek lennie kell: bátor, okos, elbűvölő.

És jóképű. Azoknak az átható kék szemeknek az emléke szüntelenül ott lüktet benne azóta is.

Nem sokkal később a királyi családot meghívták Coppinsba, Fülöp unokatestvéréhez, Marina kenti hercegnéhez egy eseményre, amelyen a herceg is jelen volt. Vagy kötelességtudatból, vagy kedvességből felkérte Erzsébetet táncolni. Még Erzsébet is tudta, hogy csak erről lehet szó. Mindössze tizenöt éves volt, hallgatag, és Fülöp tenyere szinte égette a derekát, a keze a kezét.

Most azonban már tizenhét éves. Minden vágya megmutatni Fülöpnek, hogy felnőtt.

– Miért ne akarna idejönni, hogy lásson minket? – erősködik makacsul Margit. Ő maga is várja, hogy megmutathassa a hercegnek a színészi tehetségét. – Főleg téged – teszi hozzá mégis, rá nem jellemző módon átengedve Erzsébetnek a színpad közepét. – Hiszen írt is neked.

– De csak néhányszor. – A mindig óvatos Erzsébet sohasem vallaná be a húgának, hogy milyen vehemenciával szokta rávetni magát a herceg ritkán érkező leveleire, hogy rongyosra olvassa őket, és már kisimítani sem lehetne a papíron keletkezett gyűrődéseket. Pedig semmitmondó írások voltak, de hát mit is mondhattak volna? Talán csak annyit, hogy Fülöp nem felejtette el. Ő megelégedett volna már ezzel is. – Gondolom, másoknak is szokott írni, nem csak nekem.

– Lilibet, te egy nap Anglia királynője leszel. Nem sorolhatod magad mások közé. – Margit lemondóan végigsétál a színpadon; a cipője hangos visszhangot ver a kemény padlón.

– Margit! – A sziszegés a színpad mögül érkezik, ahol a nevelőnőjük, Crawfie álldogál. – És ön is, Lilibet. Most érkezik a király és a királyné. Gyorsan foglalják el a helyüket.

Erzsébet vesz egy nagy levegőt. Nem számít, hogy Fülöp nincs itt. Nem lesz csalódott miatta. Majd karácsonyra eljön, és akkor látni fogja.

A függöny mögül hallja a székek súrlódását, ahogy a közönség feláll a szülei üdvözlésére.

– Gyorsan, gyorsan! Be a kosárba! – Cyril Woods siet keresztül a színpadon. Erzsébet kedveli a fiút. Vidám, csillogó szemű, és majdnem olyan jól énekel meg táncol, mint Margit. Ők ketten viszik az ő jeleneteit is, Erzsébet tisztában van ezzel. Ő is betanulja ugyan a szövegét és a szükséges mozdulatokat, amikor kell, de nincs meg benne Margit ragyogása. A húga mellett fakónak, unalmasnak látszik. Ő legalábbis úgy érzi.

De ő az idősebb, belőle lesz királynő. Így hát övé a főszerep. Erzsébet az, aki Aladdint játssza, döbbenetesen rövid kabátkában és feszes harisnyában, ami szerinte szégyenletesen sokat mutat belőle. Margit Roxána hercegnőt alakítja, amit cseppet sem bán, mert gyönyörű hímzésű selyemruhát és tiarát kell viselnie.

A nyitó jelenetben egy hatalmas szennyeskosárból ugranak elő. A kosár hátulját kivágták, így csak be kell guggolniuk mögé. De még így is szűk a hely, és Cyril véletlenül többször is hozzáér Erzsébet lábához.

– Bocsánat – mondogatja. – Bocsánat.

Erzsébet szíve dübörög. Ó, mennyire gyűlöli a függönyfelvonás előtti pillanatokat! Az agya kiürül. Túl szorosnak érzi a jelmezét, és egyetlen sor sem jut az eszébe. A kosárból kiálló vesszők csiklandozzák az arcát, a lába merev. A testőrök zenekara játszani kezd. Felharsannak a fanfárok, őt azonban elfogja a vágy, hogy lerohanjon a színpadról, és az istállóknál lóra pattanva vágtázzon el messzire, szélsebesen, egy olyan helyre, ahol nincs bukás, ahol senkinek sem kell a kedvében járnia, és ahol nem várja kötelesség.

Csakhogy ezt nem teheti meg. A bemutató része annak a kevésnek, amivel hozzájárulhat a háborús erőfeszítésekhez. A bevételt a Királyi Gyapjúkötő Alap kapja, hogy legyen miből takarót, zoknit és sálat kötni az országért harcoló katonáknak, emlékezteti magát kellő szigorral. Nem futhat el. Hiszen csak annyit kérnek tőle, hogy énekeljen és táncoljon egy kicsit. Milyen példát mutatna, ha még ezt a keveset is visszautasítaná?

Egyébként is túl késő. A zene erősödik, a dobok felperegnek, bársonysuhogás és a kötelek nyikorgása jelzi, hogy elkezdték felvonni a függönyt.

– Te jössz! – Cyril oldalba böki Erzsébetet, aki félretolva a kosár tetejét felugrik. Hirtelen megjelenése nevetést vált ki a nézőkből, ami tovább erősödik, amikor Margit is feltűnik mellette, de Erzsébet ezt észre sem veszi.

Az első sorban, az anyja mellett nem más ül, mint Fülöp, és őt figyeli. Az arckifejezése meglepett, de aztán a szája mosolyra görbül.

Erzsébet mintha lebegne. Minden kétségéről megfeledkezik. Kiderül, hogy ő is tud ugyanúgy ragyogni, mint Margit. A lába könnyűvé, a mosolya ragyogóvá válik. Tud táncolni, tud énekelni. Képes felvonni a szemöldökét, hogy aztán mindentudó pillantását végighordozza a közönségen.

Képes megnevettetni Fülöpöt.

Aki itt van. És ez az egyetlen, ami számít.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0