Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 20.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Sigmund Freud: Drei Abhandlungen zur Sexualtheorie.

Franz Deuticke, 1905, Bécs.

Fordította dr. Ferenczi Sándor

Borítóterv Szabó Levente

© Trubadúr Kiadó, 2022

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-656-006-5

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

TARTALOM

A FORDÍTÓ ELŐSZAVA

ELŐSZÓ A MÁSODIK KIADÁSHOZ

ELŐSZÓ A HARMADIK KIADÁSHOZ

I. A NEMISÉG TÉVÚTJAI

1. ELTÉRÉSEK A NEMI TÁRGY TEKINTETÉBEN

A) AZ INVERZIÓ

Az invertáltak viselkedése

Az inverzió megítélése

Elfajulás

Veleszületettség

Az inverzió magyarázata

Az invertáltak nemi tárgya

Az invertáltak nemi célja

Végkövetkeztetés

B) NEMILEG FEJLETLENEK ÉS ÁLLATOK NEMI TÁRGYUL VÉTELE

2. ELTÉRÉSEK A NEMI CÉL TEKINTETÉBEN

A) ANATÓMIAI TÚLLÉPÉSEK

A nemi tárgy túlbecslése

Az ajak- és szájnyákhártya nemi alkalmazása

A végbélnyílás nemi alkalmazása

Más testrészek jelentősége

A nemi tárgy célszerűtlen pótlása. Fetisizmus

B) IDEIGLENES NEMI CÉLOK RÖGZÜLÉSE

Új szándékok keletkezése

Tapogatás és nézelődés

Szadizmus és mazochizmus

3. ÁLTALÁNOS MONDANIVALÓK AZ ÖSSZES PERVERZIÓRÓL

Változat és betegség

A lélek közreműködése a perverzióknál

Két eredmény

4. A NEUROTIKUSOK NEMI ÖSZTÖNE

A pszichoanalízisből merített tapasztalatok

Neurózis és perverzió

Részletösztönök és erogén zónák

A perverz nemiség látszólagos túlsúlya pszichoneurózisnál

Utalás a nemiség infantilizmusára

II. A GYERMEKI SZEXUALITÁS

A gyermeki lélek megfigyelésének elhanyagoltsága

A gyermekkor elfelejtése

A nemi lappangás időszaka a gyermekkorban s annak megszakításai

Nemi gátlások

Ellenhatás-képződmények és átszellemítési módok

A lappangási szak megszakításai

Az infantil nemiség megnyilvánulásai

A szopogatás

Autoerotizmus

A gyermeki szexualitás nemi célja

Az erogén zónák jellemzői

Infantil nemi cél

A maszturbációs nemi megnyilvánulások

A végbélnyílás zónájának működtetése

A genitális zónák működése

A csecsemőkori maszturbálás visszatérése

A polimorf-perverz hajlandóság

Részletösztönök

Az infantil nemi kutatás

A tudásvágy

A szfinx talánya

Születési elméletek

A közösülés szadisztikus értelmezése

Az infantil nemi kutatás tipikus balsikere

A nemi organizáció fejlődésfokai

Pregenitális organizációk

Ambivalencia

Kétszakaszos tárgyválasztás

Az infantil nemiség forrásai

Erőművi ingerek

Izomműködés

Indulati folyamatok

Értelmi munka

Különféle nemi alkatok

A kölcsönös befolyásolás útjai

III. A PUBERTÁS ALATTI ÁTALAKULÁS

A genitális zónák vezérszerepe és az ízelítő kéj

A nemi feszültség

Az ízelítő kéj intézménye

Az ízelítő kéj veszedelmei

A nemi ingerület problémája

A nemi anyagok szerepe

A belső nemző részek túlbecsülése

Vegyi elmélet

A libidóelmélet

A férfi és a nő különböződése

A férfi és a nő vezérlő zónája

A tárgy megtalálása

A csecsemőkor nemi tárgya

A gyermeki szorongás

A vérrokonsági korlát

Az infantil tárgyválasztás utóhatásai

Megóvás az inverziótól

Összefoglalás

A fejlődést zavaró körülmények

Alkat és öröklés

További lefolyások

Elfojtás

Esetleges élmények

Koraérettség

Időbeli tényezők

Fogékonyság

Rögzülés

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

A FORDÍTÓ ELŐSZAVA

E „három értekezésben” először láthatjuk az analitikus Freudot szintetikus munkában. Azt a beláthatatlanul sok tapasztalatot, amely annyi ezer lélek boncoló vizsgálata közben merült fel, először kísérli meg itt a szerző olyképpen összefoglalni, osztályozni, egymással kapcsolatba hozni, hogy abból a lelki élet egy nagy területére, a nemiség lélektanára világosság derüljön. Hogy első szintézisének tárgyául éppen a szexualitást választotta, az elsősorban a rendelkezésére álló vizsgálati anyag természetéből következett. Lelki neurózisban és pszichózisban szenvedő betegeket analizálva e bántalmak alapokaként mindig a nemi élet valamiféle zavarára derült fény, míg egyéb kórokozó hatóerők vagy egyáltalán nem, vagy csak mint segítő okok jöttek számításba. De a lélekelemzésből kiinduló vizsgálódásokból az is kitűnt, hogy a nemiség a normális és egészséges ember lelki működésében is sokkal nagyobb szerepet játszik, mint eddig hitték, sőt oly működéseknél is, ahol annak szereplését eddig nem is sejtették. Szóval a nemiség – nagy irodalma dacára – az emberi természetrajz egy igen elhanyagolt fejezetének bizonyult, mely már csak ezért is rászolgált arra, hogy új szempontokból kiinduló, beható vizsgálat tárgya legyen.

Nem szerénység, hanem a folyton előre törekvő tudós elégedetlensége szól Freudból, mikor végső konklúziójában e kísérlet sikerének tökéletlenségére utal. A fordítónak ellenben, aki úgyszólván küzdelem és fáradság nélkül jut az ezen értekezésekben foglalt nagy és új igazságok és távlatok szellemi birtokába, a szerző elégedetlensége egy félig elfeledett francia mondást juttat az eszébe, mely valahogy így hangzik: „Je me déplais, si je me juge; si je me compare, je suis fière.”{1} Aki e „három értekezés” anyagának bőségét, szempontjainak meglepő újdonságát a nemiségről mostanáig írott művekével összehasonlítja, abban nem elégedetlenség, hanem csodálkozó elismerés fog ébredni szerzőjük alkotóképességével szemben; hiszen őelőtte a libidóelmélet felépítését, sőt a probléma felvetését sem kísérelte meg senki, s íme, egy ember munkásságának nyomán már mélyen meg van alapozva, részben fel van építve, ha talán még nincs is betetőzve a szexualitás tudományos elmélete.

Ez az eredmény, csakúgy, mint Freud pszichiátriai munkásságáé, nemcsak szerzőjük éleslátásának, hanem vizsgálati módszere és tudományos fő szempontjai következetes alkalmazásának is köszönhető. A pszichoanalitikus vizsgálati módszer, a szó szoros értelmében vett szabad eszmetársítás a léleknek eddig teljesen ismeretlen és tudattalan mélyebb rétegét hozta felszínre. A pszichikai determinizmus és a fejlődési gondolat szempontjainak eddig ismeretlen szigorúsággal és kivételnélküliséggel való alkalmazása pedig lehetővé tette ezen új anyag tudományos értékesítését. Hogy milyen eredménnyel, annak illusztrálására legyen elég annyi, hogy a Freud előtti pszichiátria a különös és furcsa kórképek ritkasági gyűjteménye, a nemiségről szóló tudás pedig képtelen és visszataszító abnormitások leíró csoportosítása volt. A szigorú okság és fejlődésszerűség alapján álló pszichoanalízis azonban a tudománytól joggal megkövetelt elfogulatlansággal tette vizsgálat tárgyává a logikát, etikát és esztétikát sértő, s ezért elhanyagolt lelki tartalmakat is, és ezen önlegyőzéséért busásan kárpótolta az az eredmény, hogy az elmebetegek által produkált képtelenségek mögött az emberi psziché egyéni és faji fejlődésének ősi gyökereit s a jelen kultúratörekvéseinek is tápláló televényét, a nemi perverziókban pedig a nemi fejlődés tulajdonképpeni alapját sikerült kimutatnia.

Talán eljön annak is az ideje, hogy nem fogják túlzásnak venni azt a kijelentésemet, hogy Freud ezen értekezéseinek tudománytörténeti jelentősége is van. „A célom valóban az volt – írja a szerző előszavában –, hogy meggyőződjem róla, mennyit lehet az ember nemi életének tudományából a lélektani kutatás segítségével kitalálni.” E szerényen hangzó kísérlet, ha jobban szemügyre vesszük, forradalmi jelentőségű: tisztán pszichológiai módszerrel, éspedig a „szubjektív” lélektan módszerével igyekszik megközelíteni egy biológiai problémát.

Ha e törekvés jelentőségét érdeme szerint méltányolni akarjuk, messzire kell visszanyúlnunk. Vissza kell emlékeznünk arra, hogy a tudomány őskorában antropocentrikus, animisztikus volt; az ember a saját lelki működéseit vette az egész világ történésének mértékéül. Nagy haladás volt, mikor ezt a világnézetet, melynek a csillagászatban a ptolemaioszi, földközpontú rendszer felelt meg, a „természettudományos” – mondhatnók kopernikuszi – felfogás váltotta fel, mely az embert megfosztotta vélt mértékadó jelentőségétől, és kimutatta róla, hogy ő sem egyéb, mint a világegyetemben végtelen sorban egymásba kapcsolódó mechanizmusok egyike. E felfogás hallgatólagosan magában foglalta azt a feltételt is, hogy az embernek nemcsak testi, hanem lelki működései is erőszerkezetek teljesítményei. Hallgatólagosan, mondom, mert a természettudományi felfogás (néhány költő és gondolkodó aforizmás bevilágításától eltekintve) mindeddig megelégedett, és adatok híján kénytelen volt megelégedni ezzel a feltevéssel, de egyébként a pszichikai mechanizmusok természetébe semmi betekintést nem tudott nyújtani. Az öntetszelgő „narciszizmus” és az „elfojtás” fogalmának segítsége nélkül érthetetlen volna előttünk természettudósaink lelki vaksága, mellyel a lélekről való tudásunk ezen tátongó űrét letagadniuk és – fizikai és fiziológiai – frázisokkal kitölteniük sikerült.

A pszichoanalízis derítette az első világító sugarat a lelki élet mechanizmusaira. Ám az így felderített mechanizmusok nem egyenértékűek egyéb életszerkezetekkel, hanem a megismerés szempontjából fontosabbak minden egyéb mechanizmusnál; hiszen minden egyéb természetmegismerés csak ezen lelki mechanizmusokon keresztülszűrve, azoktól befolyásoltatva, azokhoz alkalmazkodva jut tudomásunkra, ellenben a tudat közvetlenül adott, valós élmény, a freudi értelemben vett tudattalan pedig e tudat számára a valóság legközelebbi adott része, melynek ismeretéből legalább olyan jogos, ha nem jogosabb dolog a távolabb adott valóságok mibenlétére következtetni, mint megfordítva.

Jogos, bár tudománytörténetileg egyedülálló tehát Freud azon törekvése is, hogy az egyébként szerezhető élettudományi ismeretektől eltekintve mindenekelőtt azt vizsgálja meg, hogy lehet-e, illetve mennyire lehet megközelíteni a nemiség biológiájának problémáját a nemiséghez kapcsolt lelki jelenségek elemzésének adataival. Freud bizonyos mértékig visszatér az ősi, animisztikus világfelfogáshoz, mikor egy biológiai (természettudományi) kérdést lélektani eszközökkel próbál megoldani. Természetes azonban, hogy a mai pszichoanalitikust nem fenyegeti az a veszély, hogy visszaessék az őskori animizmus naivságába. Az ősi animizmus ugyanis elemzés nélkül, „en bloc” vitte át képzeletében az emberi lelket a természet objektumaira, míg a pszichoanalízis – a lelki működéseket egészen az ösztönökig követvén vissza – végleg megszabadította az animizmust antropocentrikus beállításától, és bekapcsolta az emberi lélektant az élővilágról való egyéb tudásunkba.

Ám a léleknek azon fejlődéstani szemlélete, melyet a pszichoanalízis tett lehetővé, azt is kimutatta, hogy lelkünk – geológiai rétegek módjára – magában rejti egész őskora élményeinek üledékét. Beláthatatlan lesz a történelmi jelentősége is ezeknek a lelki dokumentumoknak, ha egyszer Freud nyomán jobban fogjuk tudni olvasni a psziché hieroglifáit. Akkor a nemiség pszichológiája nemcsak a szexuális életműködéseket, hanem azok egész őstörténelmét is közelebb fogja hozni megértésünkhöz.

És megint csak vissza kell térnem ahhoz, hogy mindezeket a perspektívákat nem hiú spekuláció, hanem eddig semmibe vett lelki furcsaságok, nemi aberrációk eseteinek mélyreható elemzése nyitotta meg előttünk. Maga a szerző csak itt-ott, egy-egy jegyzetben, közbevetett mondatban foglalkozik e távlatokkal, és siet visszatérni a tényekhez, a részletekhez, mintha azt mondaná: ott van az alap, melyre támaszkodni kell, s amelyre csak lassú óvatossággal szabad elméleteket építeni.

A tanítvány azonban, kinek e felismerések megszépítették a hivatását, nem tagadhatta meg magától, hogy ne merüljön el egyszer e nagy perspektívák szemléletébe, s ne vezesse el oda az olvasót is, aki enélkül talán gondolattalanul haladt volna el a „három értekezés” némely jelentőségteljes iránymutatója mellett.

Budapest–Pápa, 1915 májusában

dr. Ferenczi Sándor

ELŐSZÓ A MÁSODIK KIADÁSHOZ

Habár a szerző nincs kétségben aziránt, hogy e kis írásműben van hiányosság és tisztázatlan dolog, mégis ellenállt annak a kísértésnek, hogy az utolsó öt év kutatási eredményeit beleiktassa, s ezzel annak egységes, okmányszerű jellegét eltorzítsa. Ezért, kevés változtatástól eltekintve, ismét az eredeti szöveget nyújtja, s megelégszik azzal, hogy néhány széljegyzetet adjon hozzá, melyeket a régebbi jegyzetektől az eléjük nyomtatott (*) jel különböztet meg. Egyébiránt nincs bensőbb vágya, mint hogy ez a könyv gyorsan elavuljon olyképp, hogy ami újat egykor hozott, általánosan elfogadtassék, a benne foglalt tökéletlenségeket pedig helyesebb ismeretek váltsák fel.

Bécs, 1909. december havában

Freud

ELŐSZÓ A HARMADIK KIADÁSHOZ

Miután egy évtizeden keresztül figyeltem e könyv fogadtatását és hatását, harmadik kiadásához néhány előzetes megjegyzést óhajtok fűzni, hogy megvédjem azt a félreértésekkel és teljesíthetetlen igényekkel szemben. Első megjegyzésem az, hogy a könyvben elmondottak kivétel nélkül a mindennapi orvosi tapasztalásból indulnak ki, melyet azonban a lélekelemző vizsgálódás eredményei igyekeznek elmélyíteni és tudományos jelentőségre emelni. Ez a három „értekezés a nemiség elméletéről” nem foglalhat magában egyebet, mint aminek felvételére a pszichoanalízis kényszerít, vagy aminek megerősítéséhez ez nyújt módot. Ezért eleve kizárható, hogy ez a munka valaha is egységes „nemi elméletté” legyen kiszélesíthető, és érthető, hogy a nemi élet némely fontos problémájával szemben egyáltalán nem foglal állást. Nem kell tehát azt hinni, hogy a nagy téma itt mellőzött fejezeteiről a szerzőnek nincs tudomása, vagy hogy ő ezeket jelentéktelennek tartja, s ezért hanyagolta el.

Hogy ez az írás azzal a lélekelemzési tapasztalással van függőségi viszonyban, mely szerkesztésére serkentett, kitűnik anyagának nemcsak a megválasztásából, hanem elrendezésének módjából is. Mindenütt betartok benne bizonyos fellebbezési utat, mindenütt előtérbe állítván az élményi tényezőket, háttérbe szorítván a hajlamosságra vonatkozókat, s az egyéni fejlődés mindig előbb vétetik figyelembe, mint a faji. Az esetlegesség, az élmény ugyanis főszerepet játszik az elemzésnél, mely azzal csaknem hiánytalanul végez. A hajlamosság ellenben csak az élmény mögött tűnik elő, mint olyasvalami, aminek csak az élmény ad igazi létet, de aminek méltánylása messze túlvezetne a lélekelemzés munkakörén.

Ugyanez a helyzet az egyéni és fajfejlődés viszonylatában. Az egyén fejlődése a fajfejlődés ismétlésének tekinthető, amennyiben arra legújabb egyéni átélések nem gyakorolnak változtató hatást. A filogenetikus fejlődési hajlam csak az ontogenetikus történés mögött érvényesül. De alapjában a hajlamosság is csak a faj korábbi élményének csapadéka, amelyhez az egyes egyén élménye az esetleges tényezők összességeként csatlakozik.

Ki kell emelnem, hogy ezt a munkámat nemcsak a pszichoanalitikus kutatástól való legteljesebb függés, hanem az élettudományi{2} kutatástól való szándékos függetlenítés jellemzi. Gondosan kerültem, hogy az általános nemi élettudományból vagy különös állatfajokéból meríthető tudományos várakozásokat keverjek abba a vizsgálódásba, melyet a lélekelemző mesterség eszközeivel végezhetünk azember nemi működésén. A célom ezzel valóbanaz volt, hogy meggyőződjem róla, mennyit lehet feltárni az ember nemi életének tudományából a lélektani kutatás segítségével; így módomban volt azokra a kapcsolatokra és megegyezésekre ráutalni, melyek e vizsgálódás közben felmerültek, és mégsem kellett zavartatnom magam attól sem, ha a lélekelemző módszer sok fontos ponton oly nézetekhez és eredményekhez vezetett, melyek a csupán élettudományilag támogatottaktól lényegesen eltértek.

Ebbe a harmadik kiadásba számos új részletet iktattam be, de lemondtam róla, hogy ezeket – mint az előbbi kiadásban – külön jellel tegyem felismerhetőkké. A tudományos munkásság haladása a mi területünkön mostanában lelassult, de azért mellőzhetetlen volt, hogy ez írást bizonyos tekintetekben kiegészítsem, ha azt akartam, hogy az a pszichoanalízis újabb irodalmával az összeköttetést el ne veszítse.

Bécs, 1914. október havában

Freud

I. A NEMISÉG TÉVÚTJAI{3}

Emberek és állatok nemi szükségleteinek tényét az élettudományban a „nemi ösztön” kifejezéssel jelölik. Ezt téve, a táplálékfelvétel ösztönével, az éhséggel való hasonlóság nyomában járnak. Az „éhség” szónak megfelelő, idevágó megjelölés a nép nyelvében nincs; a tudomány ilyen értelemben a „libidó” szót használja.{4}

A népies felfogás egészen határozott fogalmat alkot a nemi ösztön természetéről és tulajdonságairól. Azt mondja, hogy az a gyermekkorban még nincs meg, s csak a kamaszkor érési folyamatának idejében és azzal összefüggésben lép fel; hogy ellenállhatatlan vonzás jelenségeiben nyilvánul meg, melyet az egyik nem a másikra gyakorol, célja pedig: a nemi egyesülés, vagy legalábbis olyan cselekmények, melyek annak irányába vezetnek.

Minden okunk megvan rá, hogy ezeket az állításokat a valóságtól nagyon eltérő leírásnak tekintsük; alaposabban szemügyre véve őket kitűnik, hogy tele vannak tévedéssel, pontatlansággal, elhamarkodottsággal.

Ha most két műszót vezetünk be, és azt a személyt, akiből a nemi vonzás kiindul, a nemiség tárgyának vagy nemi vágynak (Sexualobjekt), azt a cselekményt pedig, amelyre az ösztön hajt, nemi célnak (Sexualziel) nevezzük el, úgy a tudományos szemmel gyűjtött tapasztalás számos eltérést mutat ki mind a kettőnek, tehát úgy a nemi vágynak, mint a nemi célnak tekintetében, s ez eltéréseknek a feltételezett nemiséghez való viszonya beható vizsgálatot kíván.

1. ELTÉRÉSEK A NEMI TÁRGY TEKINTETÉBEN

A nemi ösztön közkeletű elméletét legjobban az a költői mese közelíti meg, mely szerint az ember eredetileg két részből – nőből és férfiból – állt, melyek szétválasztatván, a szerelemben újra egyesülni igyekeznek. Ezért nagy a meglepetés, mikor az ember azt hallja, hogy vannak férfiak, akiknek nem nő, hanem férfi a nemi tárgyuk, és nők, kik férfi helyett nőhöz vonzódnak. Az ilyen személyeket kontrár-szexuálisoknak (ellentétes nemiségűeknek) vagy helyesebben invertáltaknak (fordított nemiségűeknek) nevezik, magát a tényt pedig inverziónak (fordított nemiségnek). Az ilyen személyek száma igen jelentékeny, bár számuk biztos megállapítása nehézségekbe ütközik.{5}

A) AZ INVERZIÓ

Az invertáltak viselkedése

Az illető személyek több tekintetben egészen különböző módon viselkednek.

a) A feltétlenül invertáltaknál a nemiség tárgya csak azonos nemű egyén lehet, míg a másik nemhez tartozó személy sohasem hat rájuk vonzóan, hidegen hagyja őket, vagy éppen nemi ellenszenvet ébreszt bennük. Az ilyen férfiak azután ez ellenszenv folytán képtelenek a normális nemi közösülés kivitelére; vagy ha erre képesek is, közben semmi élvezetük nincs.

b) Az amphigén módon invertáltak (kétneműek, a lelki nemiség hermafroditái) nemi tárgya éppúgy lehet az azonos, mint a másik nemhez tartozó személy; itt tehát az inverzió nem feltétlen.

c) Az alkalmilag invertáltaknál bizonyos külső körülmények, melyek közt a rendes nemi vágy hozzáférhetetlensége és az utánzás emelkednek ki, okozhatják, hogy a saját nemükhöz tartozó személyt választják nemi tárgyul, s a velük való nemi érintkezésben találnak kielégülést.

A tekintetben is változatos az invertáltak viselkedése, hogy miképp ítélik meg ők maguk nemi ösztönük e különösségét. Egy részük az inverziót éppoly magától értetődő valaminek veszi, mint normális ember a maga nemi kedvének irányát; ezek erősen hangsúlyozzák sajátságuknak egyenjogúságát a normális libidóval. Mások ellenben belsőleg lázadoznak nemi fordítottságuk ténye ellen, és beteges kényszernek érzik azt.{6}

Változatok vannak az időviszonyok tekintetében is. Az inverziós sajátság egyeseknél kezdettől fogva fennáll, amióta csak emlékeznek; másoknál csak bizonyos idővel a pubertás előtt vagy után válik észrevehetővé.{7}

Az inverziós jelleg az egész életen át megmaradhat, más esetekben időnként háttérbe szorul, máskor meg csak a normális fejlődés felé vivő út egy epizódja. Észlelték már a normális és az invertált nemi tárgy közti időszakos ingadozás eseteit is. Különösen érdekesek azok az esetek, melyekben a nemi kedv azután lett fordítottá, hogy valamely kínos tapasztalat érte az egyént a normális nemi tárgy részéről. A változatok e sokféle sorozata egymástól függetlenül megfér egymás mellett. A legszélsőségesebb esetekben rendszerint megfigyelhető, hogy ott az inverzió igen korán lépett fel, s hogy az illető személy ezzel a sajátosságával egynek érzi magát.

Sok szerző vonakodnék attól, hogy az itt felsorolt eseteket egy egységbe foglalja össze, és inkább a különbségeket, mint a közös vonásokat hangsúlyozza, kapcsolatban az inverziónak általuk kedvelt megítélésmódjával. De bármily jogosult is a megkülönböztetés általában, félreismerhetetlen, hogy itt valamennyi átmeneti fokozat bőségesen megvan, úgyhogy azok szinte önmaguktól csoportosulnak egyetlen sorozattá.

Az inverzió megítélése

Az inverzió első megítélése abban a felfogásban csúcsosodott ki, hogy az az idegi elfajulásnak egy veleszületett jele; összhangban állt ez azzal a ténnyel, hogy az orvosi megfigyelők először idegbetegeknél vagy olyanoknál akadtak rá, kik idegbetegek benyomását keltették. Ez a jellemzés két adatot foglal magában, melyeket egymástól függetlenül kell megítélni: a veleszületettséget és az elfajulást.

Elfajulás

Az elfajulás kifejezés ellen csoportosíthatók mindazok az érvek, melyeket ezen szó könnyelmű használata ellen általában fel lehet hozni. Hiszen úgyszólván divattá vált mindenféle betegségi tünetet, amely nem éppen sérülésből vagy fertőzésből ered, az elfajulások közé sorolni. Az elfajultak Magnan szerinti osztályozása révén lehetővé vált, hogy az idegek teljesítőképességének legkitűnőbb általános állapota se zárja ki a degeneráció fogalmának alkalmazását. Ilyen körülmények között joggal kérdezheti az ember, milyen haszna, milyen új tartalma van egyáltalában ennek az ítéletnek: „elfajulás”. Célszerűbb lesz, ha degenerációról egyáltalán nem is beszélünk, csak ott,

1. ahol a rendestől való eltérés több súlyos tünete együtt fordul elő, vagy

2. ahol a teljesítő- és önfenntartó képesség általában súlyosan meg van támadva.{8}

Hogy pedig a fordított nemiségű egyének nem degeneráltak a szónak ezen egyedül jogos értelmében, az több tényből következik:

1. Az inverzió előfordul oly egyéneknél, akiknél egyéb súlyos rendellenesség nem áll fenn.

2. Ugyancsak előfordul olyan egyéneknél, akiknek a teljesítőképessége zavartalan, sőt akik kiválóan magasrendű értelmi fejlettséggel és erkölcsi műveltséggel tűnnek ki.{9}

3. Ha az ember eltekint azoktól a páciensektől, akikről az orvos szerzett tudomást, és szélesebb látókört próbál átfogni, két irányban ütközik olyan tényekbe, melyek tiltakoznak az ellen, hogy az inverziót elfajulási jelnek tekintsük.

a) Súlyt kell helyezni arra a tényre, hogy az inverzió a régieknél művelődésük tetőfokán gyakori jelenség, szinte fontos feladatot teljesítő intézmény volt;

b) az inverzió igen elterjedt a vad és kezdetleges népeknél, holott az elfajulás fogalmát a magas művelődésre szoktuk szorítani (J. Bloch). Még Európa művelt népeinél is igen hatalmas befolyása van az éghajlatnak és a fajnak az inverzió elterjedésére és megítélésére.