A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Hewitt: The Mother’s Secret, 2023

Fordította
PRESÉR ÁGNES

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Isten veled, gyermekem, 2019

Törékeny életek, 2019

A lányomért bármit, 2020

Emlékedből élek, 2020

Éltető remény, 2021

Szerelem a múltból, 2021

Bárcsak visszajönnél, 2022

Búcsú, amely nem tart örökké, 2022

A szív hangja, 2023

Elveszett ártatlanság, 2024

Copyright © Kate Hewitt, 2023

First published in Great Britain in 2023
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.
This Hungarian language edition is published
by arrangement with Bookouture, London.

Hungarian translation © Presér Ágnes, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-17-5

Emmának. Köszönöm az írói elvonulásokat és az összes ötletbörzét!
Ez a könyv egyik nélkül sem született volna meg.

PROLÓGUS

Egészen mostanáig nem tudtam, mire vagyok képes.

Soha nem fogtam fel, hogy milyen dühöt és kétségbeesést fogok érezni – átjárja a testemet, ökölbe szorítja a kezem, üvöltés tör fel a mellkasomból és távozik a torkomon keresztül –, már ha hagynám, hogy kiszabaduljon, de nem hagyom. Nem hagytam.

Néha elgondolkodom, vajon nem kellett volna hagynom? Vajon mindenki jobban járt volna, ha hagytam volna?

És mégsem. Soha. Nem én tettem, ezért nem kellene itt ülnöm egy kemény műanyag széken Hawley aprócska rendőrőrsén, és egy őrült tekintetű, több hetes borostát viselő, csapzott hajú fickó körözési plakátját bámulnom. Az ilyen embereket szokták végül bevinni kihallgatásra, talán még le is tartóztatják őket.

De nem engem. Engem nem.

Én mindig is kedves voltam. Milyen unalmas szó ez, mégis ragaszkodom hozzá. Én az a fajta nő vagyok, aki mindenkivel jól kijön, aki meg akar kedvelni másokat, és meg akarja kedveltetni magát. Engem sosem vettek észre, sőt láthatatlan voltam, és most mégis itt vagyok, gyanúsítottként. Letartóztatva.

Nem tudom, mekkora bajban vagyok, csak azt tudom, hogy komoly a helyzet. Már most hallom a vádjaikat, olyan hidegen megfogalmazva. Látom az elutasító tekintetüket, az összeszorított ajkakat, az összefont karokat. Egy kiskorú, egy kiszolgáltatott személy volt a gondjaira bízva. Visszaélt a hatalmával. Átlépte a határt.

És nem számít, mennyire tiltakozom, hogy ártatlan vagyok, mennyire könyörgök, sírok, esedezem vagy magyarázkodom, nem fognak hinni nekem. Már megvannak a feltevéseik, már meghozták az ítéleteiket. Azt hiszik, hogy tudják, mi történt, és ez csak formalitásnak tűnik, még ha nem is kellene annak lennie.

De hogyan történhetett ez? Hogy történhetett ez velem?

Ismét a csapzott hajú és őrült tekintetű fickóra nézek, aki egyenesen a kamerába bámul; innen nem tudom elolvasni az alatta lévő apró betűs szöveget, amely megmondja, miért körözik. Talán fegyveres rablásért? Testi sértésért? Semmi olyasmiért, mint amit én tettem, pedig nem is én tettem.

Legalábbis… nem hiszem, hogy én tettem.

Az ajtó kinyílik. Egy rendőr áll ott, épp olyan mosolytalanul, ahogy vártam, és rám mered. Nyelek egyet, nedves kezemet a combomhoz dörzsölöm, ahogy szembenézek vele. Úgy néz ki, mintha már most nem kedvelne, és nem is hibáztatom érte, mert az a baj, hogy talán igaza van.

Talán mégiscsak ide tartozom.

1. FEJEZET

Laura

Nem is tudtam, hogy a fák ilyen sötétek lehetnek. Az út szélén húzódnak végig ezek a tekintélyes örökzöldek, olyan szorosan állnak egymás mellett, mintha egy áthatolhatatlan zöldesbarna fal lenne ott, egészen az égig. Gyönyörű nap van, tiszta az ég, de ezek a fák eltakarják az összes napfényt, ezért úgy érzem, mintha egy alagúton haladnánk keresztül. Eszembe jut William Wordsworth verse, amelyet a tizedikeseknek tanítok: Ahogy csillaggal a tejút | ragyog s hunyorog mindenütt, | a szikrázó kis öblöt úgy | körüllobogta ünnepük{1}. De Wordsworth a tengernyi, napfényben ragyogó tűzliliomról írt, amelyek büszke feje „hintázott”, és amelyek örömmel töltötték el a szívét; nem pedig ezekről a sötét, komor fákról, amelyek örvénylő rettegéssel töltenek el.

– Mindjárt ott vagyunk – jelenti be Allan egy tévés műsorvezető vagy egy légiutas-kísérő hangján. Olyan nagyon vidám, csupa jókedv, és egy részem legszívesebben megfojtaná.

Rábólintottál.

Tudom, hogy beleegyeztem; elég gyakran emlékeztettem magam rá, amikor összepakoltuk a kis házunkat Connecticut külvárosában – az elsőt, ami valaha is a miénk volt, és amit most bérbe adtunk –, amikor elbúcsúztam a lányunktól, Katherine-től, aki még nincs tizenhat éves, de már nem lakik velünk, hála ennek a költözésnek. A család barátainál fog lakni, hogy a Leabrookban maradhasson, ahol öt, többnyire boldog évet töltöttünk, Allan igazgatóhelyettesként, én pedig angolnyelv- és irodalomtanárként.

És bár a lányunk ott marad, mi most Maine északi részére költözünk, egy kevesebb mint kétezer lakosú városba, hogy a férjem elfoglalhassa az igazgatói állást egy olyan iskolában, amelyről hat hónappal ezelőttig még csak nem is hallottam. És még akkor sem különösebben akartam hallani róla, erről a helyről, amely olyan közel van a kanadai határhoz, hogy úgy tűnik, néhány útjelző tábla franciául van; a helyről, ahol, amikor az emberek feltesznek egy kérdést, és azt mondod, Maine, azt felelik: Ó, Portland?, és neked azt kell mondanod, hogy nem, négy órával északabbra.

Négy órával.

Elfordulok, hogy kinézzek az ablakon, miközben ki- és belélegzem a levegőt, és ismét azt mondom magamnak, hogy száműzzem a negatív gondolataimat. Úgy köröznek a fejemben, mint egy csapat sötét varjú, de igyekszem nem hagyni, hogy leszálljanak.

Látom a tükörképemet az ablakban, mert a fák ennyire elsötétítik; a hajam úgy néz ki, mint egy egyenes barna függöny az arcom körül, és tágra nyílt szemem olyan, mint egy fekete lyuk, arckifejezésem pedig kába, igyekszem lerázni magamról. Az orrom és a szám között húzódó, az elmúlt hónapokban elmélyült vonalak még a sötétített üvegen keresztül is látszanak; soványnak tűnök, idősebbnek a negyvenhét évemnél.

Néhány hónappal ezelőtt komolyan elbeszélgettem magammal, és ragaszkodtam hozzá, hogy nem hagyom magam elkeseríteni ezzel a költözéssel, mert tudtam, hogy Allan mennyire szeretett volna igazgató lenni. Megmászta a tudományos élet végtelen létráját, egyik fokot a másik után – munkaközösség-vezető, kollégiumi felügyelő tanár, igazgatóhelyettes. Most megkapta a jutalmat – vagy legalábbis az első jutalmat. Többek között azzal győzött meg arról, hogy egyáltalán beleegyezzek ebbe a költözésbe, hogy elmagyarázta, ez csak egy újabb lépés egy jobb igazgatói poszt felé, egy nagyobb, tekintélyesebb iskolában. Legalább két évig maradunk, hogy a fiunk, Tucker, aki rögbiösztöndíjat kapott, le tudjon érettségizni. És utána? Remélem, hogy visszamegyünk Connecticutba. Vagy Massachusettsbe, New Yorkba, New Jerseybe akár. Lehetek rugalmas, bizonyos feltételek mellett. De jelenleg ez a minimum két év nagyon hosszú időnek tűnik ahhoz, hogy ilyen messze töltsük mindentől. Különösen a lányunktól, és bizonyos értelemben a fiunktól, mivel ő már nem velünk fog lakni, hanem a bentlakásos iskolában.

– Laura? – Allan rám pillant, és rájövök, hogy nem válaszoltam a csivitelő megjegyzésére. Nem reagáltam valami lelkeset arra, hogy végre, hét óra után, majdnem elértük a célunkat. Órák óta haladunk a 11-es úton, az út két oldalán semmi, de semmi, csak magas örökzöldek. Legszívesebben meglazítanám a galléromat, pedig csak egy póló van rajtam, vagy a bőrömet vakargatnám, a hajamat tépném. Nem hiszem, hogy ez normális reakció lenne, de mélyen legbelül kertvárosi lány vagyok, és már jóval több mint három órája annak, hogy elhagytuk Portlandet, amely a civilizáció utolsó bástyájának tűnt. És még húsz mérföld van hátra.

– Jó lesz kinyújtóztatni a lábam – mondom kissé fásultan. Le kell állítanom ezeket a negatív gondolatokat, tudom, hogy igen, de elözönlenek, helyet szorongatva az agyamban, mert az az igazság, hogy amikor Allan először mondta, hogy szóba került a Wilderness School{2} – igen, tényleg ez a neve – vezetői posztja, azt hittem, viccel. Költözés Maine-be, és nem egyszerűen Maine-be, ami már önmagában eléggé messze van, hanem Maine északi részére? New England-iek vagyunk, igen, de nem vagyunk őrültek.

Maine remek hely nyaraláshoz, Portland meglátogatásához, és fel lehet menni egészen Bar Harborig, ha van rá időnk, vagy Freeportig, ha outletben akarunk vásárolni. Mindezt megtettem, gyönyörködtem a csodálatos tájban, a hegyekben, és igen, a fákban, de aztán mindig megkönnyebbülten sóhajtottam, amikor visszatértem a civilizációba. A külvárosba.

De most itt fogunk élni. Tucker már itt van fent, a szezon előtti rögbiedzésre; Allan három napja költöztette be a kollégiumba. Mindannyian felköltözhettünk volna már akkor; Allan is akarta, és biztosan kényelmesebb is lett volna, de én csak húztam az időt, az utolsó pillanatban elintézni a dolgokat. Nem akartam elbúcsúzni a kis házunktól, amit az otthonunkká tettem, az első igazi otthonunkká, amit húszévnyi iskolai létünk során valaha is a magunkénak mondhattunk. És nem akartam elbúcsúzni a lányomtól sem, még ha Katherine izgatottnak is tűnt, hogy a legjobb barátnőjével, Mollyval élhet. Szerintem úgy képzelik el, hogy együtt játsszák el a Szívek szállodáját, az anya nélkül. Vagy legalábbis nélkülem.

Molly anyja, Elise közeli barátnőm; másképp nem bíznám rá a lányomat, de még mindig furcsa érzés elengedni, mivel még nem állok rá készen, még nem hittem, hogy el kell engednem. És tudom, hogy Elise nem ragaszkodik annyira a szabályokhoz, mint én; megengedi Mollynak, hogy éjszakára a hálószobájában legyen a telefonja, bár én a lehető legvilágosabban megmondtam neki, hogy Katherine nem kaphatja meg az övét. De aggaszt ez a látszólag apró dolog, ami most már teljesen kicsúszik az irányításom alól, annyi mással együtt. Hogy hagyhattam el a lányomat?

– Á! – mondja Allan elégedetten, és letér a 11-es útról, amely észak-déli irányban szeli át Maine államot, és egy még keskenyebb útra tér, amely Hawley-ba és a város kies peremén fekvő Wilderness Schoolba vezet. Eddig csak egyszer jártam az iskolában, februárban, miután Allan megkapta az állást. Egy hónappal korábban is elkísérhettem volna az interjúk második körére, és talán kellett volna is, de Katherine-nek vizsgái voltak, Tuckernek pedig kosármeccse, és nem éreztem alkalmasnak az időt arra, hogy elhagyjam őket, még ha csak néhány napra is.

Mindenesetre elég nehéz volt februárban meglátogatni az iskolát – másfél méteres hó, a hőmérséklet alig fagypont felett, és az Appalache-hegység felől vágó szél –, az Appalache-ösvény száz mérfölddel délebbre ér véget, ami már önmagában is őrültségnek tűnik. A látogatás kézfogások és csevegések homályába veszett, bejártam az épületeket, próbáltam nem dideregni, és kétségbeesetten haza akartam menni, de próbáltam nem engedni magamnak, hogy ezt érezzem.

Ahogy most átmegyünk a városon – két utca és egy közlekedési lámpa – az iskolához, az igazság kedvéért elismerem, hogy augusztus végén sokkal kellemesebb, amikor minden zöld és buja, a nap meleg és derűs. Legalább a fáktól megszabadultunk; ahogy lekanyarodtunk a 11-es útról, az örökzöldek helyét dombos mezők vették át, itt-ott pajták, amelyeket az időjárásnak kitett, pirosra festett fából építettek.

– A várost úgy tervezték, hogy olaszos legyen – jegyzi meg Allan.

Nem először említi a Mario’st, azt a pizzériát, amelytől azt kellene hinnem, hogy egy virágzó metropoliszba érkeztünk. Ez, valamint egy régimódi mozi, egy vasáruüzlet, egy nyilvános könyvtár, egy hipszter stílusú kávézó és egy dobozszerű Price Chopper élelmiszerüzlet a város szélén – nagyjából ennyi Hawley kínálata; gondolom, máshol még ennyi sincs.

Most értük el az iskolát, amely némileg zavaró keveréke az új-angliai téglának és mészkőnek, minden oszlopos és árkádos, és látszik egy maroknyi egyemeletes zsindelyes épület is, amelyeket az 1970-es években emeltek, amikor az iskola megpróbálta újradefiniálni magát mint egy természetjáró helyet, ahol sziklamászást, túrázást, kempingezést és ilyesmiket lehetett kipróbálni. Ez volt az igazgató akkori elképzelése, és körülbelül tizenöt évig tartott, mielőtt a drága biztosítási kötvények és a csökkenő érdeklődés miatt az iskola inkább a nemzetközi bentlakásos diákok számának növelésére hagyatkozott. Úgy tűnik azonban, hogy ennek a szellemiségnek a maradványa még mindig megmaradt; a kilencedikesek, ahogy Allan mesélte nekem, tavasszal egy hétig táboroznak a Katahdin-hegyen. De a Wilderness School – amely az 1970-es években kapta ezt a nevet – még mindig nem találta meg a helyét, a jövőképét, és azt hiszem, itt jön a képbe a férjem.

Lassan halad végig a főfelhajtón, amely az alapítóról elnevezett Westcott House-ig nyúlik. Az iskolának ez a része megnyugtatóan ismerős, mint oly sok más iskola, ahol dolgoztunk – nagyszerű, zöld udvar, gyönyörű épületek, ha egy kicsit elhanyagoltak is. De mögöttük ott vannak azok a zömök, sötétbarna zsindelyes épületek, és aztán a kampusz szélein kezd bekúszni az erdő, és amikor ránézek erre a sötétségre, nehéz lélegezni.

Túlreagálom. Tudom, hogy túlreagálom. Ez a hely tényleg gyönyörű, és az igazgató háza, ahol lakni fogunk, szintén csodaszép, sokkal szebb, mint bármely más szolgálati lakás, ahol eddig laktunk. Allan most hajt oda; közvetlenül a Westcott House mögött áll, az iskola kollégiumai felé vezető úton, a kampusz közepén. Webb House-nak hívják, mert Josiah Webbről nevezték el, egy Maine-i születésű csokoládégyárosról, aki sok pénzt adott az iskolának, még réges-régen. Háromszintes, kecses, téglából épült, impozáns bejárati ajtóval, és rengeteg történet és hagyomány kötődik hozzá. Az egész földszintet történelmi régiségekkel és olajfestményekkel rendezték be, a nappali és az étkező gyakran szolgál fogadások helyszínéül a kurátorok, leendő szülők és kiemelkedő diákok számára. Amikor megkérdeztem Allant, hogy muszáj-e ilyen rendezvényeket tartanunk a házunkban, megdöbbent, talán még egy kicsit rosszallóan is nézett.

– Ez az iskola hagyományai közé tartozik, Laura, és te mindig is szerettél vendégeket hívni.

Igen, barátokat, gondoltam. Laza konyhai vacsorákra vagy családi grillezésekre. Nem ilyen, valószínűleg fellengzős, nagyvilági partikra. De úgy tűnik, az igazgató feleségeként ezt várják majd el tőlem. Amikor megkérdeztem, hogy van-e számomra tanári állás, akár csak részmunkaidőben, Allan azt javasolta, hogy az első évet töltsem azzal, hogy hozzászokjak „az új szerepemhez”. Tudtam, hogy fel kell adnom a régi munkámat, de még mindig reménykedtem valami újban, valami többen, mint az igazgató feleségeként betöltött szerepemben, ami – feltételezésem szerint – nem jelent majd többet, mint mosolyogni és Allan mellett állni, és házigazdaként részt venni egy-egy teán vagy vacsorán. Aligha teljes munkaidős, de még csak nem is részmunkaidős állás.

Bár, hogy őszinte legyek, egyik sem teljesen ismeretlen ötlet; amikor házfőnök volt, egy lakásban laktunk, amelyet egy tűzvédelmi ajtó választott el a diákok szállásától, és rendszeresen lógtak diákok a konyhánkban. Élveztem ezt – a nyüzsgést, a fiatalok jövés-menését, a beszélgetéssel és nevetéssel teli konyhát. Valamikor régen több gyereket szerettem volna, de ez nem jött össze, és bizonyos értelemben ez volt a második legjobb lehetőség.

Az évek során más alkalommal is voltam vendéglátó; amikor Allan munkaközösség-vezető volt, az összes történelemtanárt meghívtam karácsony előtti italozásra és nassolásra vagy nyári grillezésre; amikor igazgatóhelyettes volt, én rendeztem meg az évenkénti „mókás napot” a tantestület gyermekei számára. Szóval, tudom, hogy észszerűtlen lenne azt gondolni, hogy a Wilderness School különböző érintettjei és érdekcsoportjai számára teákat, vacsorákat és fogadásokat rendezni valahogy túlnőne rajtam vagy méltóságomon aluli lenne, mert tudom, hogy nem az. De amikor ezt a sok más munkát végeztem, akkor volt egy állásom is, irodalmat tanítottam, amit szeretek. Most pedig nem, mert úgy tűnik, nincs számomra munka ebben az iskolában, és nem vagyok benne biztos, hogy valaha is lesz, mivel a személyzet fluktuációja elég alacsony. Allan elmondta, hogy az itteni tanárok közül sokan Maine-ben születtek és nevelkedtek, és szinte soha nem mennek el, de én még mindig reménykedem, hogy végül találok majd munkát. Allan nem kérné tőlem, hogy ennyi mindent feladjak, mondogattam magamnak, bár nagyjából már megtette.

A ház előtt kiszállunk a kocsiból; senki sincs a környéken, bár a rögbipályáról, a kampusz túlsó oldaláról sípszó hallatszik. A tanítás három nap múlva kezdődik, bár a diákok egy része már megérkezett a szezon előtti edzésre.

– Nos, Mrs. Haile? – kérdezi Allan vidám hangon, én pedig igyekszem nem hagyni, hogy ez idegesítsen. Mióta igazgató lett, felvette ezt a tréfás, jókedvű hangnemet, mintha egy általa megtestesített karakter lenne, és bár megértem a késztetést, azon tűnődöm, vajon meddig fog ez tartani.

– Készen állok – válaszolom olyan derűsen, ahogy csak tudom, és megmásszuk a három lépcsőfokot a fényes fekete ajtóig, majd belépünk egy házba, amely olyan, mint egy múzeum. A földszinten, talán a konyhát leszámítva, egyetlen helyiséget sem szabad megváltoztatni. A második emeleten van öt hálószoba, és úgy döntöttünk, hogy az egyiket saját nappalivá alakítjuk, de még mindig furcsa érzés, hogy van egy földszint, amit ugyan használhatunk, de valójában nem a miénk. A harmadik szint a padlás, ami csak tárolásra alkalmas.

A konyha óriási, ipari méretű berendezésekkel, hogy az összes itt megrendezett ebédet, vacsorát és teát el tudjuk készíteni, de ez az egyetlen konyha a házban, így vélhetően nekem is ezt kell majd használnom. Allan ezt pozitívumként adta elő nekem, amikor februárban körbejártuk a házat, és rácsodálkoztunk, milyen nagy a mosogatógép, a tizenkét lángos tűzhely, amely a fél falat elfoglalja, a hatalmas hűtőszekrény, mintha ezek a szempontok valahogy kedvezőek lennének számunkra, akik most váratlanul kétfős háztartásba kerültünk. Csak arra tudtam gondolni, hogy ez a konyha soha nem tekinthető otthonosnak vagy olyan helynek, ahol szívesen tölteném az időmet; olyan érzés benne lenni, mintha egy menzán dolgoznék. Valójában a földszinti szobák közül egyiket sem érzem olyan helynek, amit otthonomnak nevezhetnék.

Mindez most is eszembe jut, ahogy végigsétálok az üres szobákon. Levendula- és citromillatuk van, ami kellemes, de tudom, hogy semmiképpen sem fogom tudni rajtuk hagyni a kezem nyomát. Nem mintha valaha is olyan nagy lakberendező lettem volna, de mióta a Leabrookban először volt saját házunk, nehéz érzés visszatérni az iskolai lakhatás aranybilincseihez – egy kedves, bérmentes otthonhoz, ami azonban soha nem lesz igazán a miénk, még egy kicsit sem.

Természetesen hozzászoktam már ahhoz, hogy nem a saját házainkban lakunk, ami hozzátartozik ahhoz, hogy egy bentlakásos iskolában dolgozunk, és tudom, hogy szerencsések voltunk, hogy mindvégig biztosították számunkra a lakhatást, sokszor nagyon tisztességes lakást. Ezt mondogatom magamnak, miközben felfelé haladok a nagyszerű előcsarnok lépcsőjén az emeletre, amelyet a sajátunknak fogunk nevezni.

A négy hálószoba mindegyike nagy, szögletes és méltóságteljes; csempézett kandallójuk van, és hosszú, zsalugáteres ablakuk egyik oldalról a Westcott House-ra és az udvarra, a másik oldalról pedig a dombokra és az erdőkre néz. Ahogy végigsétálok az üres szobákon, a hangulatom javulni kezd; egy ilyen szoba is kétszer akkora, mint korábbi lakhelyeink némelyikének egésze. Otthonossá, hangulatossá tudom tenni őket, ha egyszer meglesznek a saját bútoraink, a saját dolgaink, és a kilátás tényleg lélegzetelállító.

Hallom, ahogy Allan feljön a lépcsőn, mindegyik lépcső nyikorog a léptei alatt, és elfordulok a kilátástól, hogy rámosolyogjak, amikor belép az első hálószobába, a bejárattal szemben.

– Mit gondolsz, legyen ez a nappali? – kérdezem tőle, a hangom majdnem olyan tréfás, mint az övé volt. – Olyan szép a kilátás.

– Mindegyiknek csodálatos a kilátása – válaszolja Allan, és bár lényegében egyetért velem, mégis szinte dorgálásnak érzem. Vagy talán csak én vagyok így, mert tudom, hogy mennyire rosszindulatú és sértődött gondolataim voltak ezzel a költözéssel kapcsolatban, és ezt most jóvá akarom tenni. Legalábbis meg akarom próbálni. Azt akarom, hogy ez a költözés működjön számunkra, még akkor is, ha eddig ellenálltam. Most, hogy itt vagyunk, még inkább próbálkozni fogok.

– Legyen esetleg a hátsó a mi hálószobánk? – folytatom, miközben átmegyek a szobán, és elindulok a folyosó felé, amely elég széles és hosszú ahhoz, hogy egy tekepálya is elférjen rajta. Amikor a gyerekek kicsik voltak, talán meg is tettük volna; műanyag bábukat állíthattam volna az egyik végére, gumilabdát használhattak volna, igazi játékot csinálhattam volna belőle. A gondolat nosztalgiát ébreszt bennem, keserédes emlékeket a boldogabb időkről.

Ez az első alkalom, hogy a gyerekek nélkül költöztünk – igen, Tucker itt van, de az ösztöndíja miatt a kollégiumban lakik, és így egy csapásra kiüresedett a fészek, három évvel korábban, mint gondoltam volna.

Az erdőre néző szoba a legeldugottabb. Egyik hálószobához sincs saját fürdőszoba, csak egy nagy fürdő van a folyosón, egy lábas káddal, egy talapzatos mosdóval és egy zuhanykabinnal, amit valaki a sarokba épített. Az egész hely a grandiózus és a takarékos keveréke, jellemző a sok kis bentlakásos iskolára, amelyek nagy költségvetéssel indultak, de már nem sok maradt belőlük.

– Igen, ez jól néz ki – mondja Allan, amikor mosolyogva besétál a szobába. Felém jön, és kissé meglepődöm, amikor átkarolja a derekamat, magához húz, a hátamat a mellkasának támasztva. Az elmúlt hetekben, sőt talán hónapokban, nem nagyon értünk egymáshoz, mert az élet annyira sűrű volt, és Allan annyira koncentrált.

Kilenc hónappal ezelőtt megpályázta az igazgatói állást a Leabrookban; még csak interjúra sem hívták be, annak ellenére, hogy igazgatóhelyettes volt, és tudom, hogy ez az elutasítás egyrészt fájt neki, másrészt úgy érezte, hogy nincs más választása, mint elmenni. A Wilderness School volt a következő New Englandben, ahol megüresedett az igazgatói állás, és az, hogy ők felvették, gyógyír volt sebzett lelkének – és egójának. De ez nagyon mozgalmas néhány hónapot jelentett, a jelentkezések, az interjúk, majd a Connecticutban zajló dolgok lezárása között. Lehet, hogy kiüresedett a fészek, de mostanában nem töltöttünk sok időt együtt.

– Tetszik ez a szoba – motyogja Allan, és a nyakamhoz simul; az ajka érzése a bőrömön furcsán borzongató, tekintve, hogy huszonhárom éve vagyunk házasok.

Nevetek, és megsimogatom a kezét, mielőtt könnyedén ellépnék tőle. Tudom, hogy Allan eléggé fel van dobva ettől a lépéstől, és is fel leszek dobva, fel én, de még nem tartok ott.

– Mikor érkezik a költöztetőautó? – kérdezem.

– Kaptam egy SMS-t, amikor lent voltam. Körülbelül húsz perc múlva itt kell lenniük.

– Nagyszerű! – Csinálni akarok valamit, ami eltereli a gondolataimat a jövőről, ami olyan üresnek tűnik, mint ezek az üresen tátongó szobák. Nincs munkám, nincsenek gyerekeim otthon, és ez a szerep, amibe bele kell lépnem mint az igazgató felesége, idegen és furcsa. Arról nem is beszélve, hogy negyvenhét éves vagyok, mindazzal, ami ezzel jár – hőhullámok, ráncok, hormonális ingadozások, a félelem, hogy követelőzőnek tartanak, ha csak kicsit is felemelem a hangom. De tényleg a pozitívumokra fogok koncentrálni, a magam és Allan érdekében is.

Ahogy lefelé megyek a lépcsőn, megpróbálok a jó dolgokra koncentrálni. Friss levegő. Tér a gondolkodásra, a lélegzetvételre. Az élet Connecticutban sűrű volt, talán túlságosan is; három évvel ezelőtt kezdtem el teljes munkaidőben dolgozni, és mivel amikor csak tudtam, segítettem az idős szüleimnek, és két tinédzsert neveltem, elég sok dolgom volt. Most, hogy egy Boston melletti városi házba költöztek, ahol van segítségük, már nincs rám olyan nagy szükség; gyanítom, hogy a mi költözésünk késztette őket erre, bár ők azt mondták, hogy már egy ideje gondolkodtak rajta. Csak nem biztos, hogy hiszek nekik.

De a lassítás, legalábbis egy kis időre, jót tenne nekem. Talán elkezdek majd gyalogolni, vagy akár túrázni a hegyekben. Vajon vannak medvék Maine-ben? Valószínűleg igen, de ezt még nem néztem meg a neten. Mégis, talán jót tenne nekem, ha egy kicsit kevésbé lennék külvárosi. Egy kicsit kevésbé elfoglalt.

És mégis, ahogy végignézek a földszinti, olajfestményekkel díszített szobákon – még Winslow Homertől is van itt egy kisebb kép –, a teakfa asztalokon és bőrrel bevont íróasztalokon, a John Henry Belter rokokó mester által készített kanapékon, ahol minden olyan tökéletes, megint üresség jár át. Elönt a gyász érzése, mert úgy érzem, mintha mindent elvesztettem volna – a gyerekeimet, a szüleimet, az otthonomat, a munkámat. Az egyetlen dolog, ami maradt, azt hiszem, a férjem, aki most fütyörészve jön le a lépcsőn.

Lassan odalépek a nappali ablakához, amely a Westcott House-ra néz. Amikor februárban idejöttünk, az ablakok előtt diákok tódultak az órákra és az órákról. Aggódtam, hogy érezni fogjuk a magánélet hiányát, de azt hiszem, az időnk nagy részét az emeleten fogjuk tölteni.

Két nap múlva lesz egy üdvözlő grillparti az udvaron számunkra és az egész tanári kar számára; másnap tea az új szülőknek, itt, ebben a szobában; és az azt követő napon újabb grillparti, ezúttal az összes bentlakó diák számára. Ez soknak tűnik, de azt mondom magamnak, hogy ez segíteni fog megismerni az embereket, hogy belerázódjak a dolgok menetébe, amire határozottan szükségem van.

Hirtelen nevetést hallok, amikor egy csapat fiú átvonul a pázsiton, viccelődve és egymást lökdösve, pirospozsgásan és kócos hajjal. Éppen a rögbiedzésről jönnek, és amikor meglátom a fiamat közöttük, a szívem egyszerre ellágyul és megdobban. Nagyon örült ennek a lépésnek, mert egy olyan kis iskolában, mint a Wilderness, az egyes számú csapatban játszhat; a Leabrookban a kispadon ült a tartalék focicsapatban – rögbi még csak nem is volt.

Nézem, ahogy a balján lévő barna hajú fiúval beszélget, mindketten sugárzanak az életkedvtől, a fiatalságtól és az ártatlanságtól, és azt mondom magamnak – megint –, hogy ez jó dolog a családom számára. Jó lépés.

Aztán elfordulok az ablaktól, hogy felkészüljek arra, amikor megérkezik a költöztetőautó, és ténylegesen elkezdődik az új életünk.

2. FEJEZET

Rachel

A baba sír. Megint.

Tudom, hogy abba kell hagynom, hogy úgy gondoljak rá, hogy a baba. „Nathan”, mondta Kyle hat nappal ezelőtt, mielőtt elment északra. „A neve Nathan.”

Tudom, persze hogy tudom. Csak valamiért folyton babának hívom. Valahogy így könnyebb. Ha babának hívom, akkor valami másnak, egy különálló lénynek tekinthetem. Ha Nathanként, a fiamként gondolok rá, akkor bűntudatom van azért, amit nem érzek. Tehát a baba az, aki most sír – fülsiketítően, kétségbeesetten, végtelenül visít hajnali négy órakor, miután mindössze negyvenöt percet aludt; nekem talán húszat sikerült. Ez nem Nathan, a fiam, akit szeretek, és aki még csak hathetes – törékeny, sebezhető, imádni való. A baba valami egészen más.

A visítása kétségbeesett, vijjogó torokhanggá változott; ettől azt remélem, hogy talán abbahagyja, csakhogy soha nem hagyja abba. Negyvenöt percig hagytam sírni – akkor ébredt fel Kyle –, és soha nem hagyta abba, egyszer sem, úgy tűnt, még csak levegőt sem vett.

Valahogy kivonszolom magam az ágyból. Hason feküdtem, teli mellekkel, összeszorított szemmel, teljesen ólmos testtel.

Kábultan megyek végig a folyosón a szobája felé. Három hónappal ezelőtt ízléses, szürkésbarna és krémszínű árnyalatban rendeztem be; micsoda vicc. Miféle tudatlan ember az, aki olyan színekkel díszíti a gyerekszobát, amelyeken minden folt meglátszik – az én szivárgásom, a tej a mellemből, a vér a méhemből, valamint Nathané, a csöpögő, túrószerű köpetek és a hatalmas, viszkózus, mustársárga kaki. Annyiféle folyadék van. A testnedvek mocsarában dagonyázom. Senki sem mondja el ezeket a dolgokat. Senki sem szereti beismerni, hogy milyen undorító dolog gyereket szülni. Legalábbis senki, akit én ismerek.

Anyám, minden anyai bölcsesség önjelölt kútfője, úgy gondolja, hogy a gyerekvállalástól majdnem olyan jó leszel, mint Szűz Mária. Jámbor. Szent életű. A tökéletesség felé tartó. Legalábbis ő így látta – bár vicces módon én nem így láttam őt, miközben felnevelt. Folyamatosan neheztelő elégedetlenségben élt, engem hibáztatott, amiért apám elment, és alapvetően minden másért is.

Bemegyek a gyerekszobába, és úgy veszem fel a babát, mintha törékeny csomag lenne, óvatosan a vállamra terítem, és gyengéden megsimogatom a hátát. A sírása folytatódik; ha ez lehetséges, akkor a visítás még kétségbeesettebb, még dühösebb lett, mintha az, hogy felvettem, igazából csak még jobban feldühítette volna. Egy anyuka az egyetlen babás csoportban, amelyet Hawley fel tud mutatni, és ahová eddig kétszer vonszoltam el magam, azt mondta, milyen jó érzés „a varázslónak” lenni. Ezeket a szavakat használta. Amikor értetlenül bámultam rá, elmagyarázta:

– Tudod, az a személy, aki mindig le tudja állítani a sírást. Akit mindig akarnak – felnevetett, egy öntudatos, kis csilingelést hallatott. – De néha ez egy kicsit fárasztó tud lenni, nem? – tette hozzá, amit szerintem cinkos összekacsintásnak szánt.

Hát persze. Én aztán tudom, hogy milyen fárasztó, de erről a varázslóságról nem tudok semmit, mert nem vagyok az. Soha nem is voltam. A baba – Nathan – nem hagyja abba a sírást, amikor felveszem. Néha, mint most is, úgy tűnik, csak erősebben sír, mintha megérezné a félelmemet vagy a fáradtságomat, vagy talán a közönyt, amit próbálok nem érezni, mert most, ahogy ott himbálózom, ahol állok, és a testem minden egyes izma fáj és fáradt, nem is érdekel ez a gyerek, csak azt akarom, hogy elaludjon.

Persze senkinek sem beszélek ezekről a dolgokról. Együtt nevettem azzal a másik anyukával, a csípőjén ott üldögélt a hat hónapos kis kerubja, aki pufók kezeivel megsimogatta az anyja arcát, miközben az úgy tett, mintha harapdálná a kis ujjait, a baba pedig visított a nevetéstől, és én bólintottam.

– Igen, igen, a varázsló – mondtam, mintha egyetértenék.

– Ssss, baba, ssss! – mondom most. Ritmikus körökben dörzsölöm a hátát, majd azt az egyetlen dolgot alkalmazom, ami úgy tűnik, hogy megállítja a sírását: mélyeket guggolok. Azt a fajtát, amitől égnek a combjaim, és elakad a lélegzetem, és akkor még nem is vettem figyelembe, hogy hat héttel a szülés után vagyok, és még mindig vérzek. Körülbelül harminc guggolás után a sírása enyhülni kezd, épp csak egy kicsit, majd szuszogássá és rángatózó kis hüppögéssé változik. Még vagy húsz újabb guggolás után kicsit tántorogva a sarokban álló hintaszékhez megyek, és ráereszkedem. Nathan a felsőmbe kap, én pedig a mellemhez szorítom, kissé összerezzenek, ahogy mohó sürgetéssel vadászik a mellbimbómra. Még valami, amit senki sem mond el neked – a szoptatás fáj. Nyilvánvalóan előbb-utóbb megszűnik fájni, amikor a mellbimbóim megkeményednek, mint az orrszarvúbőr, de most, amikor rátapad, a lábujjaim begörbülnek. Mélyeket lélegzem, ki és be, aztán ellazulok. Nathan megnyugszik rajtam, és én megsimogatom a fejét, miközben a szemeim lecsukódnak.

Néhány percig szinte hagyom, hogy elégedettnek érezzem magam – én kényelmesen elhelyezkedem, ő csendes. Ez elég is lehet, legalábbis reggelig, amikor minden kezdődik elölről, és a nap teljesen üresen nyúlik el előttem, és mégis olyan kétségbeejtően sok a dolgom – etetés, pelenkacsere és oda-vissza járkálás, egy síró baba vigasztalása.

De most nem erre fogok gondolni. Ehelyett, ahogy ilyenkor gyakran, most is eszembe jut a régi tantermem, a rögbipályára néző hosszú, zsalugáteres ablakok, a kis könyvtárban az ajánlott olvasmányok, klasszikusok és kortárs regények sora, amelyeket ajánlani szoktam a diákoknak, az impresszionista és modern művészeti poszterek a falon, hogy egy kis kultúrát kapjanak. A békesség a nap végén, az ablakon beszűrődő napfény, a diákok vagy tanárok távoli hangja a folyosón, ahogy az asztalomnál ülök, és egy pillanatra magamban gyönyörködöm abban, amit elértem, a fiatal elmék formálásában, mert én valóban elértem valamiféle változást, még ha ez nyálasan hangzik is.

Megnyugszom, ha erre gondolok, még akkor is, ha mélyen legbelül vágyakozó fájdalmat kelt bennem. Annyira hiányzik az az osztályterem. Hiányzik az, aki akkor voltam, amikor ott voltam.

Holnap – vagyis inkább ma – lesz a Wilderness Schoolban a tanári kar tanévköszöntő grillpartija. Ez az első alkalom tíz éve, mióta az iskolában dolgozom, hogy nem megyek el, mert még négy hónapig, januárig szülési szabadságon vagyok. Deidre, a legközelebbi barátnőm az iskolában, tavaly év végén elment, hogy délen vállaljon munkát, és el sem tudom képzelni, hogy nélküle menjek el egy iskolai rendezvényre; mindig együtt maradtunk, együtt siránkoztunk a gyenge jeges teán és az ízetlen ételeken, és együtt ingattuk a fejünket az iskolai pletykákon és a rágalmakon.

Liz Pollard, az angol nyelv és irodalom munkaközösség vezetője, aki egyedülálló, gyermektelen és az ötvenes éveiben jár, küldött nekem egy üdvözlőlapot, de nem jött el meglátogatni, és nem hívott, hogy menjek oda a babával a hátamon, hogy köszönjek mindenkinek, bár valószínűleg megtehetném, ha akarnám. Nem vagyok benne biztos, hogy akarom. Nem vagyok benne biztos, hogy szeretném, ha a kollégáim így látnának, fáradtan, kimerülten és elcsigázottan.

Tényleg azt hittem, hogy ez a babadolog már sínen van. Könnyedén átvészeltem a terhességet – nem volt reggeli rosszullét, csak tizenhét kilót híztam, és a legcsinosabb kis babapocakom volt, amit a szabott ruháim alatt el lehetett képzelni. A harmadik trimeszterig nem is kellett kismamaruhát viselnem. Olvastam a könyveket, szedtem a terhesvitaminokat és a folsavat, jógáztam. Volt egy szülési tervem, ami nagyjából úgy zajlott, ahogy én akartam – lágy zene, teljesen természetes, tizenkét óra az elejétől a végéig, és csak az utolsó óra volt nehéz. Az emlékeim homályosak arról az egy óráról, de tudom, hogy felváltva sírtam és sikoltoztam, felváltva mondtam, hogy gyűlölöm és hogy szeretem Kyle-t, miközben úgy éreztem, mintha a testemet szétfeszítenék – mint kiderült, szó szerint ez történt. Elég normális dolog egy vajúdó nő esetében, legalábbis ezt mondtam magamnak.

Az utána következő dolgok őrjítettek meg – nem mintha ezt elmondtam volna Kyle-nak vagy bárki másnak. Még csak nem is gondoltam erre, kivéve most, amikor félálomban vagyok, és a szoba csendes, az ég csak a szélein kezd kivilágosodni, és én a törékeny elégedettség és a teljes kétségbeesés között ingadozom.

Hogy csinálják ezt a nők? Hogyan viselik el? Hogyan élik túl? Igaz, a legtöbbjüknek van férje vagy élettársa, nekem viszont nincs, legalábbis hat napja nincs. Kyle fakitermelőként dolgozik északon; nyár végén kezd, és március közepén fejezi be a munkát, bár közbeiktat néhány rövid szünetet, hogy hazajöjjön és meglátogassa a családját; megígérte, hogy egy-két hét múlva hazajön, de ez most egy örökkévalóságnak tűnik. Addig jó volt, amíg főállásban tanítottam; szeretjük egymást, de mindketten szeretjük a saját terünket is. De most? Most, hogy itt van ez az apró, törékeny, követelőző emberi lény, akiről gondoskodnunk kell? Ez nem túl rózsás.

Mégis, az egyetlen módja annak, hogy ez anyagilag működjön, amíg én szülési szabadságon vagyok, az, hogy Kyle elvállal még egy utolsó szezont. Utána, azt mondta, talál valami mást, bár nem tudom, mi lesz az. Mindenesetre, mielőtt a baba megszületett volna, azt mondtam neki, hogy ez rendben van így. Azt hittem, rendben lesz.

Hat nap telt el, és még több mint hat hónap van hátra, amíg hazajön. Belegondolni sem merek ebbe a kilátástalan végtelenségbe. Ehelyett kezelhető, falatnyi adagokra szabdalom az időmet, ahogyan a babakönyvek szerint a darabos étellel kell bánni, amint elkezdjük bevezetni a babának, ami persze nem történhet meg legalább kilenc hónapos korig. Elbírok ezzel a reggellel: le fogok zuhanyozni, kitakarítom a konyhát, amelyről tudom, hogy egy merő ragacsos rendetlenség, tele zsíros serpenyőkkel, tányérokkal és tálakkal, amikre rászáradt az étel, és megetetem a babát, valószínűleg háromszor vagy négyszer. És ez egy komplett fél nap, amin túl leszek. Ezt meg tudom oldani. Gondolom.

Biztos elaludtam, mert lassan, pislogva ébredek, a napfény melengeti az arcom. A gyerekszoba éteri szépségűnek tűnik a reggeli fényben, a világos fa és a semleges színek szinte ragyognak. Úgy néz ki, mint valami skandináv álom, ahogy egy gyerekszobának kinéznie kellene, persze a rendetlenség és a foltok nélkül. Valószínűleg én is ezt a megjelenést akartam elérni, amikor berendeztem. Már nem emlékszem.

Lenézek Nathanre, és egy másodpercig úgy villan át rajtam egy érzelem, mint a Penobscot folyóban az ezüstös cselle – szabadidejében Kyle szereti a műlegyes horgászatot. A baba arca kerek és puha, a szempillái pedig, amelyek azt a dundi, tökéletes arcot söprögetik, aranyszínűek és göndörek. Csücsöríti a száját, olyan, mint egy kis rózsabimbó, tejbuborék habzik a kis Cupido ajkának sarkában. Mosolyogni kezdek, de aztán Nathan felriad, mintha megbökdösték volna, vézna kis karja hirtelen csapkodni kezd, mélykék szeme kitágul a döbbenettől, majd apró arca elkomorul a dühtől, és visítani kezd. Az érzés, amit éreztem, bármi is volt az, elillan.

Próbálom megnyugtatni, ölelgetem, megpaskolom a hátát, a vállamra borítom, hogy büfiztetni tudjam, de olyan, mintha fél gőzzel csinálnám, mintha csak a mozdulatokat végezném – valószínűleg azért, mert így is van. Valójában nem hiszem, hogy ezek közül bármelyik dologtól is abbahagyná a sírást. Végül újra megetetem, mert az legalább működni látszik, legalábbis egy kis időre, és lehunyom a szemem, próbálom élvezni a napsütést, ami melegen simogatja az arcom.

Meglepő módon, mire fél órával később befejezi az evést, elalszik, és ami még meglepőbb, sikerül lefektetnem a kiságyába, lassan, nagyon lassan, mintha egy olyan csomaggal bánnék, amelyik egy értékes antik darab és egy kiélesített kézigránát keresztezése. Fáj a hátam, ég a combom, ahogy félig a kiságy fölé guggolok, és óvatosan, nagyon óvatosan távolodom el tőle, mert gyakran előfordul, hogy amint a kezem elhagyja a testét, kinyílik a szeme, és elkezdődik a rikoltozás. Megint.

Ezúttal azonban nem ez történik. Egy remegő kis sóhajtást ereszt ki, miközben én visszatartom a lélegzetemet, aztán a légzése kiegyenlítődik. Elaludt. Tényleg alszik, a saját kiságyában. Ez egy csoda, és még csak nem is olyan kicsi.

Lábujjhegyen kisétálok a szobából, minden porcikám feszülten készül arra, hogy hirtelen felsír, de semmi. Bebújok a saját ágyamba, összegömbölyödöm, és lehunyom a szemem. Olyan gyakran vagyok túl feszült ahhoz, hogy el tudjak aludni, de most az egyszer hagyom magam elszenderedni, és ez csodálatos érzés.

Két óra múlva ébredek, ami újabb csoda. Egy pillanatra, ahogy ott fekszem, a szoba csendes körülöttem, azon tűnődöm, vajon meghalt-e. Mégis, mikor aludt valaha is két órát egyben? Aztán meghallom a sírását, nem visítást, hanem inkább nyafogást, és elönt egy érzés. Megkönnyebbülés? Talán.

Felkelek az ágyból, és szinte embernek érzem magam, úgy, ahogy hat hosszú hét óta nem éreztem. Bemegyek a gyerekszobába, és bekukkantok a kiságyába.

– Hát szia, kisember! – a hangom szokatlanul vidám, és Nathan kérdőn néz rám, mielőtt hirtelen örömmel vigyorba görbülne a szája, ami megdöbbent. Szinte sugárzik, kis arca felragyog, és úgy érzem, sírni tudnék. Ebben a pillanatban én vagyok a varázsember. – Szia, szia! – duruzsolom, aztán felemelem, és a fejéhez bújok, és közel húzom magamhoz. Hányás és savanyú tej szaga van, de nem érdekel. Végre kezdem érteni ezt a babadolgot? A szülésznő azt mondta, hogy eltarthat egy ideig, amíg kötődni tudok a babához, de olyan hangon beszélt, mintha muszáj lett volna ezt mondania, mintha még sosem látott volna olyan esetet, amikor ez valóban így történt.

De lehet, hogy velem is ez történik. Ezt a gondolatot úgy őrzöm magamban, mint egy titkot, egy kincset, miközben friss pelenkát és bodyt adok Nathanre. Puszit nyomok a pocakjára, amit eddig még nem tettem, és ő örömében rugdalózik. Aztán leteszem az pihenőszékébe, és kiviszem a fürdőszobába, hogy valóban lezuhanyozhassak – három napja először.

Boldogan gurgulázik magában, miközben a vízsugár alá lépek, behunyom a szemem, és hagyom, hogy a forró víz rám csorogjon. Néha sírok a zuhany alatt, mert ez az egyetlen hely, ahol úgy tehetek, mintha nem sírnék, de ma nem érzem szükségét.

Éppen a hajamat mosom be, amikor Nathan boldog gurgulázása csikorgó hangokká változik, majd mielőtt leöblíthetném a hajamat, gyötrelmes sikolyokat hallok, mintha valaki kihúzná a kis babakörmeit.

Azt mondom magamnak, hogy ne törődjek vele, csak harminc másodpercig, hogy be tudjam fejezni a hajmosást, de aztán a sikolyok hirtelen hörgéssé változnak, és olyan hangja van, mintha fuldokolna. Amikor a zuhanyfüggöny mögül kidugom a fejem, az arca élénkpiros, a szeme kidülled, és pánik tör rám. Megbotlok a kád peremén, majdnem ráesem, és a karjaimba kapom, de a kezem nedves és csúszós, és majdnem elejtem. Közben még mindig fuldoklik. Mitől fulladozhat egy újszülött, aki csak anyatejet iszik?

Nem tudom, hogy megveregessem-e a hátát, vagy a Heimlich-fogást használjam-e – bár azt hiszem, már elfelejtettem, mit tanítottak a tanfolyamon, hogyan kell ezt csinálni –, és így egyszerűen csak állok ott, meztelenül és csuromvizesen, kezemben a fuldokló kisbabámmal, elmém elhomályosul a pániktól, amikor hirtelen rám hányja a félig megemésztett tejet.

Legalább újra elkezd lélegezni, és sír, a teljes kétségbeesés sikító hangján, amilyet még soha nem hallottam, én pedig magamhoz szorítom, miközben félig botladozva, félig sétálva bemegyek a gyerekszobába, és még mindig meztelenül és csurom vizesen rogyok bele a hintaszékbe.

Néhány perc múlva Nathan megnyugszik, hozzám simul. Behunyom a szemem, testem elgyengül a teljes rémület utóhatásától. Még mindig samponos a hajam, és csupa babahányás vagyok. És ebben a pillanatban megszólal a csengő.

Még alig van reggel nyolc óra, de tudom, ki az. A nyolcvanéves szomszédom, Gladys, akinek teljesen természetes, hogy a csengetés után egyenesen a nappalimba sétál, mert az, hogy csengetett, szerinte elegendő jelzés. Sajnos tegnap este elfelejtettem bezárni az ajtót, mert hallom, ahogy kinyitja, majd megszólal:

– Halló! Rachel?

Behunyom a szemem. Anyaszült meztelenül ülök, sampon és babahányás van rajtam, és a szomszédom nem elég tapintatos ahhoz, hogy ne sétáljon be egyenesen ide a gyerekszobába. Özvegy, öreg és magányos, amiért sajnálom őt. Általában.

– Szia, Gladys! – szólítom meg, és igyekszem megőrizni a hangom vidámságát. – Épp most öltözöm át…

– Ne törődj velem, kedvesem. Csak azért jöttem, hogy megkérdezzem, kérsz-e valamit a Price Chopperből…

– Nem, nem kell semmi…

– Biztos vagy benne?

Hallom, hogy jön a folyosón, és feltápászkodom a karosszékből, a vállamra vetem a háttámlára terített krémszínű takarót. Nem elég nagy ahhoz, hogy eltakarjon… nos, semmit.

– Igen, biztos – szólalok meg kétségbeesett hangon, és talán még egy kicsit hibbantnak is tűnhetek. – Tényleg teljesen biztos. – Még ha szükségem is lenne bármire, akkor is magam akarok elmenni érte. Az utolsó dolog, amit szeretnék, hogy megfosszanak a mai óriási kiruccanásomtól.

– Akciósak azok a poharas karamellás pudingok – folytatja Gladys. Az ajtó előtt áll. – Kettőt fizet, hármat kap.

– Rendben van, Gladys…

– Olyan finomak, ugye?

Fordul a kilincs. Ennek a nőnek nincsenek gátlásai.

– Gladys! – mondom, amilyen határozottan csak tudom, és az ajtóhoz ugrok, hogy a kezemet az ajtóhoz nyomjam, Nathan a másik karomban, úgy tartom, mint egy focilabdát. – Bocsánat, de épp most öltözöm át.

– A gyerekszobában? – zavarodottnak tűnik. Biztosan közvetlenül az ajtó előtt áll, talán még a szemét is az ajtó és a fal közötti résre szorítja.

– Igen, a gyerekszobában – Nem jut eszembe magyarázat, és őszintén szólva, nem is kell magyarázatot adnom neki. – Majd később benézek, jó? Talán megnézhetnénk a Legyen Ön is milliomos!-t – Gladys imádja a vetélkedőket.

– Ó… – Eléggé csalódottnak tűnik ahhoz, hogy bűntudatom legyen. Gladys valószínűleg már alig várta, hogy beszélgethessen, ihasson egy csésze kávét és megölelgethesse Nathant. Általában nem bánom, hogy ilyen gyakran beugrik; legalább megtöri az unalmat, de most nem. – Biztos, hogy nem kérsz pudingot? – kérdezi kissé panaszosan.

Hatéves korom óta nem ettem karamellás pudingot. Anyám elképzelése szerint ez volt a flancos desszert.

– Ez nagyon kedves tőled, Gladys, de nem kérek. Később találkozunk?

– Rendben, drágám. – Hallom, ahogy próbálja összeszedni magát, és ettől még rosszabbul érzem magam. – Akkor később találkozunk – mondja, és elcsoszog.

Megkönnyebbülten sóhajtok, aztán átöltöztetem Nathant, és visszateszem a helyére, majd sikerül lefürdenem – már megint tíz másodperc alatt. Öltözködés közben a tükörben bámulom magamat. A hajam, amely valaha sötét és fényes volt, most fakónak és lelapultnak tűnik. Csomókban kerül a lefolyóba, ami állítólag normális dolog szülés után, de ettől még riasztó. A szememet valaha „melegbarnának” neveztem volna, de most kába, üresnek látszik, mintha egy kicsit meghaltam volna belül. A bőröm löttyedt; ezen a nyáron nem barnultam le, ahogyan általában szoktam, amikor kint vagyok, elfoglalom magam, és tevékenykedem. Ami a testemet illeti… a hasam egy lógó, megereszkedett, üres zsák; még mindig nem tudok belebújni abba, amit régebben a kövér ruháimnak hívtam. Elképesztő, hogy az apró, takaros pocakom hogyan változhatott ilyenné. Most kövérebbnek érzem magam, mint kilenc hónapos terhesen. Hogy lehetséges ez egyáltalán?

Sóhajtva fordulok el a tükör elől. Jobb, ha egyáltalán nem nézek bele, még nem, amíg nem tudom jobban kezelni. Nathan még mindig boldognak tűnik a helyén; megtalálta a kezét, és kísérletképpen az öklét rágcsálja.

Egy pillanatig figyelem őt, és hirtelen nem bírom elviselni az előttem elterülő sivár nap gondolatát. Konyhatakarítás, Nathan etetése és a Legyen Ön is milliomos! Gladysszel. Láncetetés – így hívják a könyvek – éjfélig, abban a hiú reményben, hogy Nathan ettől negyvenöt percnél tovább fog aludni. Már most tudom, hogy nem fog. Aztán holnap újra kell kezdenem az egészet, gyakorlatilag alvás nélkül.

Lehunyom a szemem, majd újra kinyitom, és látom, hogy Nathan megint rám vigyorog. Ez felvidít, de nem annyira, mint az első. Hirtelen elhatározom, olyan elszántsággal, amilyet a fiam születése óta nem éreztem, hogy nem lesz több sivár napom.

Ma elmegyek az iskola grillpartijára.

{1} William Wordsworth: Táncoló tűzliliomok. Szabó Lőrinc fordítása.

{2} Vadon Iskola