Paulo Coelho

Brida

Fordította: Nagy Viktória

Athenaeum

A mű eredeti címe: Brida

A könyv a Sant Jordi Asociados Agencia Literaria S.L.U.

(Barcelona, Spanyolország)

jóváhagyásával kerül forgalomba.

Minden jog fenntartva.

www.paulocoelho.com

www.coelho.hu

Hungarian translation © Nagy Viktória, 2010, 2025

ISBN: 978-963-543-539-5

Készítette: eKönyv Magyarország Kft.

N. D. L.-nek, aki véghezvitte a csodákat;

Christinának, aki része az egyiknek;

és Bridának.

Ó bűn nélkül fogantatott Szűz Mária,

könyörögj érettünk, kik hozzád menekülünk!

Ámen.

Avagy ha valamely asszonynak tíz drakhmája van, és egy drakhmát elveszt, nem gyújt-é gyertyát, és nem sepri-é ki a házat, és nem keresi-é gondosan, mígnem megtalálja?

És ha megtalálta, egybehívja az ő asszonybarátait és szomszédait, mondván: Örüljetek én velem, mert megtaláltam a drakhmát, melyet elvesztettem vala.

LUKÁCS, 15,8–9

Mielőtt belekezdenénk

A Zarándoklat című könyvben két RAM-gyakorlatot a színházi korszakomban elsajátított percepciós gyakorlatokra cseréltem. Noha az eredmény teljesen ugyanaz volt, e miatt a csere miatt szigorú dorgálásban részesültem a Mesteremtől. „Nem számít, hogy vannak-e gyorsabb vagy egyszerűbb eszközök, a Hagyományon soha nem szabad változtatni” – mondta.

Ezért a Brida című könyvben leírt szertartások pontosan megegyeznek azokkal, amelyeket évszázadok óta végeznek a Hold Hagyományának követői. Ez egy különleges tradíció, amelynek gyakorlása komoly tapasztalatot és jártasságot igényel. Ezeket a szertartásokat nem tanácsos irányítás nélkül végezni, mert az veszélyes, fölösleges és komolyan hátráltathatja a Spirituális Keresést.

Minden éjjel egy lourdes-i kávéházban ültünk. Én, a szent Római Út zarándoka, akinek sok napig kellett gyalogolnia, hogy megtalálja az Adottságát, és ő, Brida O’Fern, aki ennek az útnak egy részét tette meg.

Az egyik ilyen éjjelen elhatároztam, hogy megkérdezem, mekkora hatással volt rá egy bizonyos apátság azon a csillagtúrán, amelyet a Beavatottak járnak végig a Pireneusokban.

– Soha nem jártam ott – felelte.

Meglepődtem. Hiszen neki már volt egy Adottsága.

– Minden út Rómába vezet – mondta Brida, aki ezzel a régi szólással azt akarta kifejezni, hogy az Adottságokat bárhol életre lehet kelteni. – Én Írországban jártam végig a magam Római Útját.

A következő találkozásaink során elmesélte keresésének történetét. Amikor befejezte, megkérdeztem, hogy egyszer majd leírhatom-e mindazt, amit most hallottam.

Azonnal beleegyezett. De aztán akárhányszor találkoztunk, újabb és újabb aggályai támadtak. Megkért, hogy változtassam meg a szereplők nevét, kíváncsi volt rá, hogy milyen emberek fogják olvasni, és miként fogadják majd.

– Nem tudhatom – feleltem. – De azt hiszem, hogy valójában nem is emiatt aggódsz annyira.

– Igazad van – mondta. – Azért, mert azt hiszem, hogy ez egy nagyon különleges élmény. Nem tudom, hogy másoknak is szolgálhat-e bármiféle tanulságul.

Ezt a kockázatot most együtt vállaljuk, Brida. A Hagyomány egyik anonim szövege szerint az embernek kétféle attitűdje lehet az életben: az Építés vagy az Ültetés. Az építők munkája évekig is eltarthat, de egy napon véget ér. Akkor megállnak, és az általuk emelt falak szabják meg a határaikat. Az élet elveszíti értelmét, amint véget ér az építés.

Ezzel szemben vannak az ültetők. Ők folyton küzdenek a viharokkal, az évszakokkal, és csak ritkán pihennek. Az épülettel ellentétben a kert fejlődése soha nem ér véget. És miközben állandó figyelmet követel a kertésztől, azt is lehetővé teszi, hogy az élet egy nagy kaland legyen számára.

A kertészek fölismerik egymást – mert tudják, hogy minden egyes növény történetében benne van az egész Föld fejlődése.

PAULO COELHO

Írország

1983. augusztus–1984. március

NYÁR ÉS ŐSZ

– Mágiát szeretnék tanulni – mondta a lány. A Mágus ránézett. Kopott farmer, póló és az a kihívó arckifejezés, amit a félénk emberek mindig olyankor öltenek magukra, amikor nem kellene. „Kétszer annyi idős lehetek, mint ő” – gondolta. Mégis tudta, hogy a Másik Fele áll vele szemben.

– A nevem Brida – folytatta a lány. – Elnézést, hogy nem mutatkoztam be. Régóta várok erre a pillanatra, és jobban izgulok, mint gondoltam.

– És miért akarsz mágiát tanulni? – tudakolta.

– Hogy választ találjak életem bizonyos kérdéseire. Hogy megismerjem az okkult erőket. És hogy esetleg elutazzak a múltba és a jövőbe.

Nem ez volt az első alkalom, hogy valaki eljött az erdőbe, és erre kérte. Volt idő, amikor nagyon híres Mester volt, akit tisztelt a Hagyomány. Különböző tanítványokat fogadott, és hitt benne, hogy a világ változik attól, ha ő megváltoztatja a körülötte lévőket. De elkövetett egy hibát. Márpedig a Hagyomány Mesterei nem követhetnek el hibákat.

– Nem gondolod, hogy kissé fiatal vagy?

– Huszonegy éves vagyok – mondta Brida. – Ha most akarnék elkezdeni balettozni, túl öregnek tartanának.

A Mágus intett neki, hogy kövesse. Elindultak hát az erdőben, némán. „Szép lány – gondolta a Mágus, miközben a fák árnyékai villódzva váltakoztak a sárga fénnyel, mert a nap már közel járt a horizonthoz. – De hát kétszer annyi idős vagyok, mint ő.” Ez azt jelentette, hogy valószínűleg szenvedni fog.

Bridát zavarta a mellette lépkedő férfi hallgatása: az utolsó mondatát még válaszra sem méltatta. Az erdő nedves talaját száraz falevelek borították. A lány azt is megfigyelte, hogy milyen gyorsan változnak az árnyékok: nemsokára leszáll éj. Mindjárt besötétedik, és nincs náluk semmiféle lámpa.

„Meg kell bíznom benne – bátorította önmagát. – Ha elhiszem, hogy mágiára taníthat, azt is el kell hinnem, hogy végig tud vezetni egy erdőn.”

Folytatták a gyaloglást. Úgy tűnt, mintha a férfi céltalanul bolyongana, folyton irányt váltva, akkor is, amikor semmilyen akadály nem áll az útjába. Többször megtörtént, hogy egy helyben köröztek, háromszor-négyszer is megfordultak ugyanott.

„Ki tudja, talán csak próbára akar tenni.” Elhatározta, hogy belemegy a játékba, és próbált úgy tenni, mintha mindaz, ami történik – beleértve a körözéseket is –, tökéletesen normális lenne.

Messziről jött, és nagyon régóta várta ezt a találkozást. Dublin csaknem 150 kilométerre volt innen, és az ebbe a faluba induló buszok nagyon kényelmetlenek voltak, és teljesen képtelen időpontokban közlekedtek. Korán föl kellett kelnie, hogy utána három órát utazzon, kérdezősködjön a faluban, és magyarázkodjon, hogy mit akar ettől a furcsa férfitól. Végül megmutatták neki az erdőnek azt a részét, ahol napközben szokott tartózkodni – de előbb még figyelmeztették, hogy egyszer már megpróbálta elcsábítani az egyik helybéli lányt.

„Érdekes férfi” – gondolta magában. Az út emelkedni kezdett, és Brida szorított azért, hogy a nap még egy kicsit az égen maradjon. Félt, hogy elcsúszik a nedves faleveleken.

– Miért éppen mágiát akarsz tanulni?

Brida örült, amiért megtört a csend. Megismételte az előbbi válaszát.

A Mágus azonban nem volt elégedett vele.

– Talán azért akarsz mágiát tanulni, mert az olyan titokzatos és okkult. Mert olyan válaszokat ad, amilyeneket az emberek többsége egész életében nem talál meg. De mindenekelőtt azért, mert a romantikus múltat idézi fel.

Brida nem szólt egy szót sem. Nem tudta, hogy mit mondjon. Azt kívánta, bárcsak újra hallgatásba burkolózna a Mágus, mert félt, hogy olyasmit talál válaszolni, ami nem nyeri el a tetszését.

•

Miután átkeltek az egész erdőn, végre fölértek egy dombtetőre. A talaj itt sziklás volt, nem borította semmilyen növényzet, de legalább nem csúszott annyira, és Brida könnyedén követte a Mágust.

A férfi a legmagasabb ponton ült le, és arra kérte Bridát, hogy tegyen ő is így.

– Mások is jártak már itt – mondta a Mágus. – Azért jöttek, hogy megkérjenek, hogy mágiára tanítsam őket. Csakhogy én már megtanítottam mindent, amit meg kellett tanítanom, visszaadtam az emberiségnek, amit tőle kaptam. Most már csak az egyedüllétre vágyom, járni akarom a hegyeket, gondozni a növényeket és egyesülni Istennel.

– Nem igaz – felelte a lány.

– Mi nem igaz? – A férfi meglepetten nézett rá.

– Lehet, hogy egyesülni akar Istennel, de az nem igaz, hogy egyedül akar lenni.

Brida megijedt. Megbánta, hogy kicsúszott a száján ez a mondat, de már túl késő volt, hogy visszaszívja. Talán tényleg vannak olyan emberek, akik szeretnek egyedül lenni. Talán a nőknek nagyobb szükségük van a férfiakra, mint a férfiaknak a nőkre.

A Mágus azonban nem tűnt dühösnek, amikor folytatta a beszélgetést.

– Föl fogok tenni egy kérdést – mondta. – Teljesen őszintén kell válaszolnod. Ha igazat mondasz, megtanítalak arra, amire kérsz. Ha hazudsz, soha ne térj vissza ebbe az erdőbe.

Brida megkönnyebbülten sóhajtott fel. Csak egy kérdés. Nem szabad hazudnia, ennyi az egész. Mindig azt hitte, hogy a Mesterek sokkal bonyolultabb dolgokat követelnek a tanítványaiktól, amikor eldöntik, hogy fogadják-e őket.

A férfi leült vele szemben. A szeme ragyogott.

– Tegyük fel, hogy rászánom magam, és megtanítalak mindarra, amit megtanultam – mondta, miközben egyenesen a lány szemébe nézett. – Sorra megmutatom a párhuzamos univerzumokat, amelyek körülvesznek minket, az angyalokat, a természet bölcsességét, a Nap Hagyományának és a Hold Hagyományának a titkait. Aztán egy napon, amikor lemész a faluba, hogy ennivalót vásárolj, az úton szembetalálkozol életed férfijával.

„Nem tudnám, hogy ő az” – gondolta Brida. De hallgatott: a kérdés nehezebbnek tűnt, mint várta.

– Ő is ugyanazt érzi majd, és odamegy hozzád. Egymásba szerettek. Folytatod velem a tanulást. Nappal én tanítalak a Kozmosz bölcsességére, éjszaka pedig ő tanít a Szerelem bölcsességére. De eljön az a pillanat, amikor a két dolog már nem folytatható együtt. Választanod kell.

A Mágus elhallgatott pár pillanatra. Félt a lány válaszától. Érkezése ezen a délutánon mindkettőjük életében fordulópont volt. És ő tudta ezt, mert ismerte a Mesterek hagyományait és szándékait. Ugyanolyan szüksége volt a lányra, mint neki őrá. Most viszont a lánynak meg kell mondania az igazat, ez az egyetlen feltétel.

– Most felelj őszintén – szólalt meg végül, összeszedve a bátorságát. – Otthagynál-e mindent, amit addig tanultál, minden lehetőséget és minden titkot, amit a mágia világa kínál számodra, hogy együtt lehess életed férfijával?

Brida elfordította a tekintetét. Hegyek vették körül és erdők, odalent, a faluban pedig sorra gyúltak a fények. A kémények füstölögtek: a családok hamarosan asztalhoz ülnek, hogy együtt vacsorázzanak. Becsületesen dolgoznak, félik az Istent, segítik felebarátaikat. És mindezt azért teszik, mert ismerik a szerelmet. Az életük egyszerű, mindent értenek, ami az Univerzumban történik, pedig soha nem hallottak még a Nap Hagyományáról és a Hold Hagyományáról vagy más hasonlóról.

– Én nem látok ellentmondást a keresésem és a boldogságom között – mondta.

– Válaszolj a kérdésemre. – A Mágus egyenesen a szemébe nézett. – Elhagynál-e mindent ezért az emberért?

Brida legszívesebben elsírta volna magát. Ez nem csak egy kérdés volt, hanem döntés, a legnehezebb döntés az ember életében. Sokat gondolkozott már ezen. Volt olyan időszak, amikor a világon semmi nem volt olyan fontos, mint önmaga. Sok szerelme volt, mindegyikről azt hitte, hogy szereti, de mindig eljött az a pillanat, amikor a szerelem egyik percről a másikra elmúlt. Az összes dolog közül, amit addig ismert, a szerelem volt a legbonyolultabb. Most éppen egy nála valamivel idősebb fiúba volt szerelmes, aki fizikát tanult, és egészen másképp látta a világot, mint ő. Újra hitt a szerelemben, az érzelmeire hagyatkozott, de annyi csalódás érte, hogy már semmiben sem volt biztos. Ennek ellenére még mindig ezt tartotta élete nagy kincsének.

•

Nem nézett a Mágus szemébe. A falu füstölgő kéményeit figyelte. Az emberek az idők kezdete óta a szerelmen keresztül próbálják megérteni az univerzumot.

– Elhagynék – mondta végül.

A vele szemben ülő férfi soha nem értette, hogy mi zajlik az emberek szívében. Ismerte a hatalmat, a mágia misztériumait, de nem ismerte az embereket. A haja ősz volt, bőre napbarnított, testét pedig jó karban tartotta a mindennapos hegymászás. Vonzó volt, szemében ott tükröződött válaszokkal teli lelke – és ismét csalódnia kellett a hétköznapi emberek érzelmeiben. A lány is csalódott önmagában, de hát nem hazudhatott.

– Nézz rám – mondta a Mágus.

Brida szégyellte magát, de ránézett.

– Igazat mondtál. Tanítani foglak.

Egészen leszállt az éj, a csillagok ragyogtak a holdtalan égen. Brida két óra alatt az egész életét elmesélte ennek az idegennek. Igyekezett olyan részleteket keresni, amelyek magyarázatot adnak a mágia iránti érdeklődésére – például gyermekkori látomásokat, megérzéseket, belső hangokat –, de nem talált semmit. Csak érdekelte, és kész. És ezért már több tanfolyamra is járt, ahol megismerkedett az asztrológia, a tarot, a számmisztika rejtélyeivel.

– Ezek csak különböző nyelvek – mondta a Mágus. – És nem is az egyedüliek. A mágia az emberi szív összes nyelvét beszéli.

– Mi hát a mágia? – kérdezte a lány.

Brida a sötétben is észrevette, hogy a Mágus elfordítja az arcát, és merengve nézi az eget, mint aki választ keres.

– A mágia egy híd – szólalt meg végül. – Egy híd, amin keresztül átjuthatsz a látható világból a láthatatlanba. És mindkét világ leckéit megtanulhatod.

– És hogy juthatok át ezen a hídon?

– Azt magadnak kell fölfedezned. Mindenki a maga módján juthat át rajta.

– Ezért jöttem ide.

– Kétféle hagyomány létezik – mondta a Mágus. – Az egyik a Nap Hagyománya, amely a titkokat a téren, a körülöttünk lévő dolgokon keresztül tanítja. A másik pedig a Hold Hagyománya, amely az időn, az idő emlékezetében megmaradt dolgokon keresztül tanítja a titkokat.

Brida megértette. A Nap Hagyománya ez az éjszaka, a fák, a testében érzett hideg, a csillagok az égen. A Hold Hagyománya pedig a vele szemben ülő férfi, akinek a szemében az elődök bölcsessége csillog.

– Megtanultam a Hold Hagyományát – mondta a Mágus, mintha kitalálta volna a lány gondolatait. – De soha nem lettem Mestere. Én a Nap Hagyományának a Mestere vagyok.

– Mutassa meg nekem a Nap Hagyományát – felelte Brida gyanakvón, mert megérezte a Mágus hangjában a gyengédséget.

– Megtanítalak arra, amit megtanultam. A Nap Hagyományának azonban sok útja van. Hinni kell benne, hogy minden ember képes önmagát tanítani.

Brida nem tévedett. Valóban gyengédség volt a Mágus hangjában. És ez megijesztette, ahelyett, hogy tetszett volna neki.

– Képes vagyok megérteni a Nap Hagyományát – mondta.

A Mágus visszafordította tekintetét a lányra. Tudta, hogy még nem képes megérteni a Nap Hagyományát. De akkor is tanítania kell. Vannak tanítványok, akik maguk választják meg a Mesterüket.

– Hadd emlékeztesselek valamire, mielőtt belevágunk az első leckébe – mondta. – Amikor valaki megtalálja az útját, nem szabad félnie. Elég bátornak kell lennie hozzá, hogy rossz lépéseket tegyen. A csalódás, a vereség, a csüggedés mind-mind Isten eszköze, hogy általuk megmutassa nekünk az utat.

– Furcsa eszközök – felelte Brida. – Sokszor csak elveszik az ember kedvét.

A Mágus ismerte ezt az érzést. Testében és lelkében egyaránt megtapasztalta már Isten furcsa eszközeit.

– Tanítsa meg nekem a Nap Hagyományát – ismételte a lány.

•

A Mágus arra kérte Bridát, hogy támaszkodjon neki egy sziklának, és engedje el magát.

– Nem kell lehunynod a szemed. Nézz körül, és figyelj meg mindent, amit csak tudsz. A Nap Hagyománya minden pillanatban az örök bölcsességet mutatja minden embernek.

Brida úgy tett, ahogy a Mágus utasította. Csak éppen az volt az érzése, hogy túl gyorsan haladnak.

– Ez az első és legfontosabb lecke – mondta. – Egy spanyol misztikus találta ki, aki megértette a hit jelentését. Úgy hívták, hogy Juan de La Cruz. Keresztes Szent János.

Ránézett a lányra, aki lelkes volt és bizakodó. A szíve mélyén azt kívánta, hogy értse meg, amit majd tanít neki. Elvégre a lány az ő Másik Fele – bár ezt még nem tudja, ráadásul nagyon fiatal, és túlságosan elvarázsolják a világ dolgai és lényei.

Brida a sötétben is látta, ahogy a Mágus belép az erdőbe, és eltűnik a fák között. Megijedt, hogy egyedül maradt, de igyekezett, hogy megőrizze nyugodtságát. Ez volt az első leckéje, nem lehetett ideges.

– A tanítványának fogadott. Nem okozhatok neki csalódást.

Elégedett volt magával, ugyanakkor meglepte, hogy milyen gyorsan történt minden. De soha nem kételkedett a képességeiben – büszke volt magára és arra, hogy idáig eljutott. Biztos volt benne, hogy a Mágus valamelyik szikla mögül figyeli a reakcióit, mert látni akarja, hogy meg tudja-e tanulni az első mágialeckét. A bátorságról beszélt neki: bármennyire fél is – elméjében egymás után jelentek meg a sziklán élő kígyók és skorpiók képei –, bátornak kell mutatkoznia. A férfi nemsokára visszajön, hogy megtanítsa neki az első leckét.

„Erős és elszánt nő vagyok” – ismételgette magában. Már az is kiváltság, hogy itt lehet, ezzel a férfival, akit az emberek vagy imádnak, vagy félnek. Fölidézte magában az egész délutánt, amelyet együtt töltöttek, és eszébe jutott az a pillanat, amikor észrevette a hangjában a gyengédséget. „Talán ő is érdekesnek tart engem. Még az is lehet, hogy szívesen szeretkezne velem.” Biztosan nem lenne rossz: van valami furcsa a szemében.

„Milyen ostoba gondolatok.” Egészen konkrét szándékkal jött ide – hogy megtalálja a megismerés útját –, és tessék: azon kapja magát, hogy csak egy egyszerű nő. Megpróbált nem gondolni erre, és ekkor vette észre, hogy milyen sok idő telt el attól a pillanattól kezdve, hogy a Mágus magára hagyta.

•

Kezdett pánikba esni: a férfinak kétes híre volt. Voltak olyanok, akik azt állították, hogy ő a leghatalmasabb Mester, akivel valaha is találkoztak, hogy pusztán a gondolatai erejével meg tudja fordítani a szelet és lyukat tud ütni a felhőkön. Bridát, akárcsak a többi embert, elbűvölték az effajta csodák.

Mások azonban – olyan emberek, akik a mágia világa iránt érdeklődtek, és ugyanazokra a tanfolyamokra jártak, amelyekre ő – meg voltak győződve róla, hogy a férfi egy fekete mágus, gonosz varázsló, aki egyszer egy embert is elpusztított az Erejével, mert beleszeretett a feleségébe. Ezért kellett Mester létére magányosan járnia az erdőt.

•

„Talán a magánytól még jobban megőrült” – gondolta Brida, és ismét érezte, hogy elfogja a rettegés. Fiatal kora ellenére tudta, hogy milyen sérüléseket okozhat az emberek lelkében a magány, főleg idősebb korban. Találkozott olyan emberekkel, akikből teljesen kiveszett az életkedv, mert belefáradtak a magány elleni küzdelembe, és megadták magukat neki. A többségük úgy vélte, hogy a világ dicstelen és értéktelen, és szüntelenül arról beszélt, hogy milyen hibákat követtek el mások. Ezeket az embereket a magány a világ ítélőbíráivá tette, akiknek ítéletei mindenhová eljutottak, ahol meg akarták hallani őket. Talán a Mágus is beleőrült a magányba.

Hirtelen erősebb zajt hallott, amitől nagyot ugrott, és rémülten kalapált a szíve. Már nyoma sem volt az előbbi magányának. Körülnézett, de nem látott semmit. A gyomrában támadt rémület érzése nőttön-nőtt, és az egész testét elárasztotta.

„Uralkodnom kell magamon” – gondolta, de képtelen volt rá. A kígyók, skorpiók és gyerekkori képzeletének félelmetes lényei ott imbolyogtak előtte. Brida túlságosan rémült volt ahhoz, hogy megőrizze a hidegvérét. Újabb kép jelent meg előtte: egy hatalmas varázslóé, aki egyezséget kötött az ördöggel, és felajánlotta neki az életét.

– Hol van? – kiáltotta végül. Már nem akarta, hogy jó benyomást tegyen bárkire. Nem akart semmi mást, csak elmenni innen.

Senki nem válaszolt.

– El akarok menni innen! Segítsen!

De csak az erdő furcsa neszeit hallotta. Brida megdermedt a félelemtől, és úgy érezte, hogy menten elájul. Csakhogy ezt most nem volt szabad. Biztosra vette, hogy a férfi messze jár, így csak még rosszabb lett volna, ha elájul. Össze kellett szednie magát.

A gondolat ráébresztette, hogy valamiféle erő küzd benne, hogy uralkodni tudjon magán. „Nem kiáltozhatok itt.” Ez volt az első gondolata. Hiszen a kiáltásaival felhívhatja magára más férfiak figyelmét is, akik az erdőben élnek, márpedig az olyan férfiak, akik az erdőben élnek, még a vadállatoknál is veszélyesebbek lehetnek.

„Hiszek – kezdte mondogatni halkan. – Hiszek Istenben, hiszek az Őrangyalomban, aki ide vezérelt, és mellettem marad. Nem tudom megmondani, hogy milyen, de azt tudom, hogy itt van a közelben. Nem botlom meg egy kőben sem.”

Az utolsó mondat egy zsoltárból származott, amit még gyerekkorában tanult, és már évek óta eszébe sem jutott. A nagymamájától tanulta, aki nemrég halt meg. Szerette volna, ha most ott van mellette – és abban a pillanatban megérezte maga mellett valaminek a barátságos jelenlétét.

Lassan ráeszmélt, hogy nagy különbség van veszély és félelem között.

„Aki a Magasságos rejtekében lakik…” – így kezdődött a zsoltár. Rájött, hogy minden sorára emlékszik, minden egyes szóra, mintha épp most mormolná neki a nagymamája. Egy darabig mondogatta, megállás nélkül, és félelme ellenére nyugodtabb lett. Abban a pillanatban nem volt választása: vagy hisz Istenben és az Őrangyalában, vagy kétségbeesik.

Oltalmazó jelenlétet érzett. „Hinnem kell ebben a jelenlétben. Nem tudom megmagyarázni, de létezik. És itt lesz velem egész éjszaka, mert nem jutok ki innen egyedül.”

Gyerekkorában gyakran riadt fel álmából rémülten az éjszaka közepén. Az apja olyankor odament vele az ablakhoz, és megmutatta neki a várost, ahol éltek. Beszélt neki az éjjeliőrökről, a tejesemberről, aki már viszi a tejet, a pékről, aki nap mint nap süti a kenyeret. Az apja elűzte az éjszaka rémeit, és helyettük ezekkel az emberekkel népesítette be a sötétséget. „Az éjszaka is csak a nap része” – mondogatta.

Az éjszaka is csak a nap része. Így, ha a napfény oltalmat ad, oltalmat adhat a sötétség is. A sötétség miatt idézte meg ezt az oltalmazó jelenlétet. Bíznia kellett benne. És ezt a bizalmat hívják Hitnek. Soha senki nem értheti meg a Hitet. A Hit pontosan az, amit most megtapasztalt: megmagyarázhatatlan merülés a sötét éjszakába. Csak azért létezett, mert hitt benne. Ahogy a csodáknak sincs magyarázatuk, csak megtörténtek azok számára, akik hittek a csodákban.

•

„Az első leckéről beszélt” – mondta a lány, hirtelen megvilágosodva. Az oltalmazó jelenlét ott volt, mert ő hitt benne. Brida elfáradt a sokáig tartó feszültségtől. Most lassan elernyedt, és egyre nagyobb biztonságban érezte magát.

Van Hite. És a Hit nem engedi, hogy az erdőt újra kígyók és skorpiók népesítsék be. A Hit ébren tartja az Őrangyalát, hogy virrasszon mellette.

Visszadőlt a sziklára, és észrevétlenül elaludt.

Amikor fölébredt, már világos volt, és a nap fénye mindent színesre festett. Kicsit fázott, piszkos volt a ruhája, de a lelke ujjongott. Egy egész éjszakát töltött az erdőben egyedül.

Tekintetével a Mágust kereste, bár tudta, hogy hiába. Nyilván az erdőt járja, hogy „egyesüljön Istennel”, és talán azon töpreng, hogy vajon annak a tegnapi kislánynak volt-e elég bátorsága, hogy megtanulja a Nap Hagyományának első leckéjét.

– Tanultam valamit a Sötét Éjszakáról – mondta az erdőnek, amely most csöndes volt. – Megtanultam, hogy az Isten-keresés egy Sötét Éjszaka. Hogy a Hit egy Sötét Éjszaka. Nem csoda. Az ember minden napja egy sötét éjszaka. Senki sem tudhatja előre, hogy mi fog történni a következő percben, és az emberek mégis mennek előre. Mert bíznak. Mert van Hitük.

Vagy ki tudja, talán azért, mert nem veszik észre a következő másodpercben rejlő misztériumot. De ez egyáltalán nem fontos – csak az a fontos, hogy ő megértette.

Hogy az élet minden egyes pillanata egy hitbéli cselekedet.

Ami benépesülhet kígyókkal és skorpiókkal – vagy inkább egy oltalmazó erővel.

Hogy a Hitre nincs magyarázat. A Hit egy Sötét Éjszaka. És csak rajta áll, hogy elfogadja-e, vagy nem.

Brida ránézett az órájára, és látta, hogy már későre jár. Buszra kell szállnia, utazhat három órát, és közben kitalálhatja, hogy milyen meggyőző magyarázattal álljon elő a kedvesének. Soha nem hinné el, hogy egy egész éjszakát töltött egyedül az erdőben.

– Nagyon nehéz ez a Nap Hagyománya! – kiáltotta az erdőnek. – A magam Mesterévé kell válnom, pedig erre végképp nem számítottam!

Lenézett a falura, felidézte magában az útvonalat, és készült, hogy nekivágjon az erdőnek. Előtte azonban még egyszer visszafordult a szikla felé.

– És hadd mondjak még valamit – kiáltotta szabadon és vidáman. – Maga egy nagyon érdekes férfi.

•

A Mágus egy öreg fa törzsének támaszkodva látta, amint a lány eltűnik a rengetegben. Hallotta az éjszakai rémületét és a kiáltásait. Volt egy pillanat, amikor már-már azt gondolta, hogy odamegy hozzá, átöleli, megvédi a rettegéstől, és megmondja neki, hogy nem kell ilyen próbákat kiállnia.

Most viszont örült, hogy nem tette meg. És büszke volt a lányra, aki minden fiatalos zavarodottságával együtt is az ő Másik Fele.

Dublin központjában van egy könyvesbolt, amely a legkomolyabb okkult tanulmányokra szakosodott. Ez a könyvesbolt soha nem hirdeti magát újságokban és magazinokban: az emberek egymásnak ajánlják, és a tulajdonosa örül, mert így válogatott közönsége van.

Ennek ellenére a könyvesbolt mindig tele van. Brida sokat hallott róla, és végre megszerezte a címét egy asztrálutazásra szakosodott tanártól, akinek az óráira járt. Egyik nap munka után meg is kereste, és egészen elbűvölte a hely.

Ettől kezdve amikor csak tudott, elment oda, hogy nézegesse a könyveket – csak nézegesse, mert mindegyik külföldi kiadású volt, és nagyon drága. Szerette őket végiglapozni, különös figyelmet szentelve a köteteket illusztráló rajzoknak és szimbólumoknak, és ösztönösen érezte a bennük megtestesült tudás vibrálását. A Mágussal való találkozása óta óvatosabb lett. Néha haragudott magára, hogy csak olyan dolgokban képes részt venni, amiket meg tud érteni. Érezte, hogy így valami nagyon fontos marad ki az életéből, és hogy csak ugyanazokat a tapasztalatokat ismételgeti. De nem volt mersze változtatni. Mindig látnia kellett az utat, mert most, hogy már tudta, milyen az a Sötét Éjszaka, azt is tudta, hogy nem akar elmerülni benne.

Ám hiába volt olykor elégedetlen önmagával, nem tudta rászánni magát, hogy átlépje a saját határait.

A könyvek biztonságosabbak voltak. A polcokon évszázadokkal korábban írt könyvek újabb kiadásai sorakoztak: nem sok ember vállalkozott rá, hogy valami újat mondjon ebben a témában. Az okkult bölcsesség pedig mintha gúnyosan mosolygott volna az emberek erőfeszítésén, hogy nemzedékről nemzedékre hiába próbálják megismerni.

Brida azonban nem csak a könyvek miatt járt rendszeresen a könyvesboltba: figyelte a visszatérő embereket. Volt, hogy csak úgy tett, mintha belemerülne egy-egy tekintélyes alkímiai tanulmányba, de valójában az embereket nézte – férfiakat és nőket, rendszerint idősebbeket –, akik tudták, mit akarnak, és mindig egyenesen a megfelelő polchoz mentek. Próbálta elképzelni őket a magánéletben. Volt, aki bölcsnek látszott, aki képes felébreszteni azokat az erőket, amelyeket a halandók nem ismernek. Mások inkább elkeseredetteknek tűntek, akik próbálják újra megtalálni azokat a válaszokat, amelyeket már rég elfeledtek – és amelyek nélkül az élet értelmét veszti.

Azt is megfigyelte, hogy a törzsvásárlók mindig beszélgetnek az eladóval. Különös dolgokról váltottak szót, például a holdfázisokról, különböző kövek tulajdonságairól, rituális szavak helyes kiejtéséről.

Egy délután Brida vette a bátorságot, hogy ő is ugyanezt tegye. Végzett a munkahelyén, ahol minden jól ment, és úgy döntött, hogy kihasználja ezt a szerencsés napot.

– Tudom, hogy léteznek titkos társaságok – mondta. Úgy gondolta, hogy ez jó kezdés a társalgáshoz. Hogy ő „tud” valamit.

A könyvkereskedő azonban, aki éppen számításokat végzett, csak fölemelte a fejét, és döbbenten nézett a lányra.

– Elmentem a folki Mágushoz – mondta Brida, most már kissé zavarban, mert nem tudta, hogy hogyan folytassa. – Megmutatta nekem a Sötét Éjszakát. Azt mondta, hogy a bölcsesség útja az, hogy nem félünk hibázni.

Észrevette, hogy a könyvkereskedő már jobban figyel a szavaira. Ha a Mágus tanított neki valamit, akkor bizonyára különleges ember.

– De ha tudja, hogy az út a Sötét Éjszaka, akkor miért a könyvek között keresgél? – kérdezte végül, és Brida rájött, hogy mégsem volt jó ötlet a Mágus említése.

– Mert nem akarok úgy tanulni – válaszolta.

•

A könyvkereskedő szemügyre vette az előtte álló lányt. Látszott rajta, hogy van egy Adottsága. Ám akkor is különös, hogy csupán ezért ennyi figyelmet szentelt neki a folki Mágus. Van itt valami más is. Az is lehet, hogy a lány csak hazudott, de nem valószínű, hiszen említette a Sötét Éjszakát.

– Sokat látom itt a boltban – mondta. – Bejön, lapozgatja a könyveket, de soha nem vesz semmit.

– Nagyon drágák – mondta Brida, és érezte, hogy a férfi folytatni akarja a beszélgetést. – De olvastam más könyveket, és elvégeztem néhány tanfolyamot.

Megmondta a tanárok neveit. Azt gondolta, hogy ezzel még jobban lenyűgözi az eladót.

De ismét fordítva sült el a dolog. A kereskedő félbeszakította, és egy másik vásárlóhoz fordult, aki az iránt érdeklődött, hogy megjött-e már az évkönyv, amelyik a következő száz év bolygóállásait tartalmazza.

A férfi átnézte a pult alatt sorakozó csomagokat. Brida észrevette, hogy a csomagokon különféle bélyegzők vannak a világ minden tájáról.

Közben egyre idegesebb lett, mert kezdeti bátorsága teljesen elpárolgott. Csakhogy meg kellett várnia, amíg a vásárló megnézi a könyvet, kifizeti, elteszi a visszajárót és elmegy. Az eladó csak ekkor fordult ismét hozzá.

– Nem tudom, hogyan folytassam – mondta Brida. A szeme kezdett kivörösödni.

– Miben jó? – kérdezte a férfi.

– Abban, hogy kövessem azt, amiben hiszek. – Nincs más válasz. Állandóan az után futott, amiben hitt.

Csak az a baj, hogy mindennap másban hitt.

Az eladó fölírt valami nevet egy papírra, amin a számításait végezte. Letépte a papírdarabot, de még nem adta oda.

– Adok egy címet – mondta. – Volt idő, amikor az emberek teljesen természetesnek tartották a mágikus élményeket. Akkoriban még papok sem léteztek. És senki sem rohangált az okkult titkok után.

Brida nem tudta, hogy kire céloz.

– Tudja, mi a mágia? – kérdezte a férfi.

– Egy híd. A látható és a láthatatlan világ között.

Az eladó átnyújtotta neki a papírdarabot. Egy telefonszám és egy név volt rajta: Wicca.

Brida gyorsan elvette a papírt, megköszönte, és elindult. Az ajtóból még visszafordult, és így szólt:

– És azt is tudom, hogy a mágia sok nyelven beszél. Még a könyvkereskedőkén is, akik úgy tesznek, mintha mogorvák lennének, de valójában nagylelkűek és segítőkészek.

Csókot dobott neki, és eltűnt. Az eladó félbehagyta a számításait, és körülnézett a boltjában. „Ezt mind a folki Mágustól tanulta” – gondolta. Egy Adottság, akármilyen jó is, önmagában nem elég ahhoz, hogy fölkeltse a Mágus érdeklődését: kell lennie valami más oknak is. Wicca majd kideríti, hogy mi az.

Eljött a zárás ideje. A könyvkereskedő észrevette, hogy átalakulóban van a közönsége. Egyre fiatalabb vásárlók járnak hozzá. Ahogy a polcain sorakozó régi tanulmányok is megmondták: a dolgok végre kezdenek visszatérni oda, ahonnan jöttek.

A régi épület a belvárosban volt, egy olyan helyen, amilyet manapság csak azok a turisták keresnek fel, akiket érdekel a múlt századi romantika. Bridának egy hetet kellett várnia, hogy Wicca végre hajlandó legyen fogadni, és most ott állt a titokzatos, szürke építmény előtt, és igyekezett elfojtani az izgatottságát. Az épület tökéletesen beleillett az általa elképzelt képbe: pontosan ilyen helyeken lakhatnak a könyvesbolt vásárlói is.