ÉRZELMES

KLASSZIKUSOK

FORDÍTOTTA

SZERB ANTAL

SZERKESZTETTE

ÉS AZ EREDETIVEL EGYBEVETETTE

SCHMAL ALEXANDRA

W. SOMERSET MAUGHAM

SZÍNHÁZ

– regény –

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

W. Somerset Maugham: Theatre

Felhasznált szövegváltozat:

Somerset Maugham: Színház. Athenaeum Kiadó, 1938

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 495 4

ISSN 2786-1503

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

I.

Az ajtó kinyílt, és Michael Gosselyn feltekintett. Julia belépett.

– Szervusz! Csak egy percet várj. Aláírom ezeket a leveleket.

– Nem sürgős. Csak azt szeretném tudni, milyen jegyet küldtek Dennorantéknak. Mit csinál itt ez a fiatalember?

A tapasztalt színésznő ösztönével megadta a szónak a hozzáillő gesztust, csinos fejének egy mozdulatával a szoba felé intett, amelyen éppen keresztüljött.

– Ja, az a könyvelő. Lawrence és Hamphreysék küldték. Három napja van itt.

– Nagyon fiatal lehet még.

– Okleveles könyvelő. Úgy látszik, érti a mesterségét. Csak az nem megy a fejébe, hogy mi ilyen jól könyvelünk. Azt mondja, sose hitte volna, hogy egy színház könyveit ilyen szakszerűen vezessék. Azt mondja, vannak a Cityben cégek, amelyek úgy könyvelnek, hogy az ember megőszül tőle.

Julia elmosolyodott, látva az önelégültséget férjének szép arcán.

– Tudja, hogy mit kell mondani.

– Ma elkészül. Azt gondoltam, talán meg lehetne hívni ebédre. Kifogástalan úriember.

– Vajon ez elég ok arra, hogy nálunk ebédeljen?

Michael nem vette észre az enyhe iróniát Julia hangjában.

– Nem szólok neki, ha nem akarod. Csak éppen azt gondoltam, hogy mekkora élmény volna az neki. Rettenetesen csodál téged. Már háromszor megnézte a darabot. Meghal azért, hogy bemutassák neked.

Michael megnyomott egy gombot, és belépett a titkárnő.

– Itt vannak a levelek, Margery. Mit beszéltem meg ma délutánra?

Julia fél füllel figyelt a listára, amit Margery felolvasott, és közben, nem lévén más dolga, körülnézett, bár nagyon jól ismerte a szobát. A szoba minden tekintetben illett egy nagy színház igazgatójához. A falburkolatot egy kitűnő iparművész csinálta saját áron, a falon Zoffany és de Wilde színházi rajzai lógtak. A karosszékek nagyok és kényelmesek. Michael egy gazdag faragású Chippendale-széken ült, utánzat volt, de egy ismert nevű cég készítette, és Chippendale-asztala, nehéz gömbbel és karom alakú lábakkal, rendkívül erős volt. Az asztalon masszív ezüstkeretben Julia arcképe állt, és az egyensúly kedvéért fiuknak, Rogernek a képe. A két kép közt egy nagyszerű ezüst tintatartó, melyet Julia adott férjének egyik születésnapjára, és mögötte egy erősen aranyozott vörös maroken levéltartó, ebben tartotta Michael azt a levélpapírt, amelyen saját kezűleg írt leveleit írta. A papíron rajta állt a cím: Siddons Színház, és a borítékon Michael címere, egy vadkan feje, alatta a mottóval: Nemo me impune lacessit.{1} Margery gondosságát mutatta egy csokor sárga tulipán az ezüstserlegben, amelyet Michael azért kapott, mert háromszor egymás után nyerte meg a színházak közti golfversenyt. Julia elgondolkozva nézett Margeryre. Margery rövid, szőkített haja és erősen festett ajka dacára olyan semleges nemű volt, mint amilyennek az ideális titkárnőnek lennie kell. Ennyi idő alatt bizonyára kívülről-belülről megismerte Michaelt. Csak nem olyan bolond, hogy mégis szerelmes volna belé, elmélkedett Julia.

Michael felemelkedett székéből.

– Drágaságom, most kész vagyok.

Margery átnyújtotta neki fekete kalapját, és ajtót nyitott Julia és Michael előtt. Mikor beléptek az irodába, a fiatalember, akit Julia az előbb észrevett, felállt.

– Szeretném bemutatni magát Miss Lambertnek – mondta Michael. Azután, mint egy nagykövet, aki egy attasét bemutat az uralkodónak, akinek az udvarához akkreditálták, így szólt: – Ez az az úr, aki olyan kedves, és egy kis rendet csinál abban a zsibvásárban, amit mi könyvelésnek nevezünk.

A fiatalember bíborvörös lett. Mereven mosolygott Julia meleg, barátságos mosolyára, és Julia érezte, hogy a fiatalember tenyere nedves lesz, amint szívélyesen megszorítja kezét. A zavara megható volt. Így érezhették magukat az emberek, mikor Sarah Siddonsnak mutatták be őket. Juliának eszébe jutott, hogy nem volt elég kedves Michaelhez, mikor az azt indítványozta, hogy hívják meg ezt a fiút ebédre. Egyenesen a fiú szemébe nézett. Julia szeme nagy volt, nagyon sötétbarna kis csillagokkal. Nem esett nehezére, ösztönösen, mint ahogy az ember egy körülötte zúgó legyet elkerget, kissé fölényes, de azért barátságos gyengédséget éreztetett a fiúval.

– Vajon rá lehetne magát beszélni, hogy egyék valamit nálunk? Ebéd után Michael visszahozza a kocsin.

A fiatalember újra elpirult, és ádámcsutkája fel és alá járt.

– Nagyon, nagyon kedves öntől. – Zavartan nézett végig ruháján. – De olyan mocskos vagyok.

– Nálunk otthon megmosakodhat, és lekefélheti magát.

A kocsi a színészbejárónál várt rájuk, fekete és krómsárga kocsi volt ezüst bőrülésekkel és Michael címerével diszkréten az ajtókon. Julia beszállt.

– Üljön ide mellém. Michael vezet.

A Stanhope Place-en laktak, és mikor megérkeztek, Julia szólt a komornyiknak, hogy mutassa meg a fiatalembernek, hol moshatja meg a kezét. Ő maga felment a szalonba. Éppen ajkát festette, mikor Michael bejött.

– Mondtam, hogy jöjjön fel, amint kész van.

– Mellesleg hogy is hívják?

– Fogalmam sincs.

– De drágám, azt tudni kellene. Majd megkérem, hogy írjon be valamit a könyvünkbe.

– Csodát, ahhoz nem elég fontos ember. – Michael csak nagyon előkelő embereket kért meg, hogy írjanak a könyvükbe. – Hiszen soha többé nem látjuk.

Ebben a percben megjelent a fiatalember. Az autóban Julia minden tőle telhetőt megtett, hogy a fiatalember ne érezze magát feszélyezve, de a fiú még mindig nagyon félénk volt. A koktél már készen volt, és Michael töltött. Julia cigarettát vett elő, és a fiatalember meggyújtott egy gyufát, de a keze annyira reszketett, hogy Julia azt gondolta, sosem lesz képes olyan közel hozni a tüzet, hogy rágyújthasson, hát megfogta a fiatalember kezét, és tartotta.

„Szegény bárányka – gondolta. – Biztosan ez a legcsodálatosabb pillanat az életében. Mekkora élvezet lesz neki, ha majd elmeséli az ismerőseinek. Képzelem, micsoda felfújt kis hős lesz a hivatalában.”

Julia másképp beszélt magával és másképp az emberekkel. Mikor magával beszélt, nyelvezete zamatos volt. Gyönyörűséggel szívta be cigarettája első szippantását. Mégiscsak nagyszerű, ha az ember meggondolja, hogy egy ember nagyfiú lehet a maga kis körében azáltal, hogy vele ebédelt és beszélgetett háromnegyed óra hosszat.

A fiatalember nagy erőfeszítést tett, hogy mondjon valamit.

– Micsoda remek szoba ez.

Julia azzal a gyors, örömtelt mosollyal nézett rá, finom szemöldökét kissé felemelve, amelyet a fiú bizonyára sokszor látott már rajta a színpadon.

– Örülök, hogy tetszik magának. – Hangja meglehetősen mély volt, és enyhén rekedt. Az ember azt hihette volna, hogy egy kő esett le a szívéről a fiatalember megjegyzése által. – Mi a családban úgy véljük, hogy Michaelnek kitűnő ízlése van.

Michael önelégült tekintettel nézett körül a szobában.

– Csak sokat tapasztaltam. Mindig magam rajzolom a díszleteket darabjaink számára. Természetesen van egy emberem, aki kidolgozza, de az ötlet az enyém.

Két éve költöztek be ebbe a házba, és Michael és Julia mindketten jól tudták, hogy az egészet egy költséges iparművészre bízták, mialatt ők vidéki turnéra mentek, és az önköltségi áron elkészített nekik mindent, mire hazajöttek, viszonzásul azokért a megbízásokért, amelyeket a színháztól várt. De minek mondaná el az ember az ilyen unalmas részleteket egy fiatalembernek, akinek a nevét sem tudja. A ház mindenesetre rendkívül tetszetősen volt berendezve, az antik és a modern elmésen vegyült benne, és Michaelnek igaza volt, amikor azt mondta: látszik, hogy egy úriember háza. De Julia ragaszkodott hozzá, hogy a hálószobáját a maga ízlése szerint rendezze be, és minthogy régi lakásukban a Regent’s Parknál saját ízlése szerint való hálószobája volt, azt teljes egészében áthozatta. Az ágy és az öltözőasztal rózsaszín selyemmel volt bevonva, a sezlon és a karosszék Nattier-kékkel; az ágy fölött kövér kis aranyozott angyalok lengettek egy rózsaszín ernyős lámpát, és kövér kis aranyozott angyalok nyüzsögtek az öltözőasztal tükre körül is. Atlaszfa táblákra felerősítve színészek, színésznők és a királyi család tagjainak aláírásos, díszes keretű képei függtek. Az iparművész ugyan fölényesen húzogatta a szemöldökét, de ez volt az egyetlen szoba, ahol Julia otthonosan érezte magát. Leveleit egy atlaszfa asztal mellett írta, aranyozott zsámolyon ülve.

Ebédre szólt a gong, és lementek.

– Remélem, nem fog éhen maradni nálunk – mondta Julia. – Michael meg én nagyon gyenge étvágyúak vagyunk.

Az ebéd roston sült halból, roston sült kotlettekből, spenótból és befőttből állt. Olyan ebéd volt, amelynek az a rendeltetése, hogy kielégítse a jogos étvágyat, de ne képezzen zsírt. A szakácsnő, mikor Margery figyelmeztette, hogy vendég lesz ebédre, gyorsan csinált még egy kis szalmakrumplit. Ropogósnak látszott, és nagyon étvágygerjesztő szaga volt. Csak a fiatalember vett belőle. Julia bánatosan ránézett a burgonyára, mielőtt tagadólag megrázta volna a fejét. Michael komolyan rámeredt a burgonyára egy pillanatig, mintha hirtelen nem tudná, mi lehet az, és azután hirtelen megrázkódva, mint aki merengéséből ocsúdik fel, azt mondta: köszönöm, nem. Egy refektóriumasztal mellett ültek, Julia és Michael az asztal két végén, nagy olasz székekben, és a fiatalember középen egy széken, amely ugyan egyáltalán nem volt kényelmes, de tökéletesen illett a szoba jellegéhez. Julia észrevette, hogy a fiatalember a tálalóasztal felé néz, és lebilincselő mosolyával feléje hajolt:

– Mije nincs?

A fiatalember bíborvörös lett.

– Vajon kaphatnék egy kis kenyeret?

– Természetesen.

Julia jelentőségteljes pillantást vetett a komornyikra, aki éppen száraz fehérbort töltött Michaelnek, majd kiment a szobából.

– Michael és én sosem eszünk kenyeret. Butaság Jevons részéről, hogy nem gondolt rá, hogy maga esetleg akar.

– A kenyér természetesen csak szokás dolga – mondta Michael. – Egész furcsa, milyen hamar le tud mondani róla az ember, ha egyszer elszánta magát.

– De hisz szegényke olyan vékony, mint a cérna, Michael.

– Én nem azért nem eszem kenyeret, mert nem akarok hízni. Nem eszem egyszerűen azért, mert nem látom be, mire jó. Mert ami azt illeti, én annyit sportolok, hogy azt ehetem, amit akarok.

Csakugyan, ötvenkét éves létére még mindig kitűnő alakja volt. Fiatalkorában nagy göndör gesztenyeszín hajával, csodálatos bőrével és nagy mélykék szemével ő volt a legszebb színész az angol színpadon. Az egyetlen dolog, ami egy kevéssé rontotta szépségét, szája keskenysége volt. Éppen hat láb magas volt, és férfias testtartása volt. Feltűnő szépsége következtében választotta inkább a színészi pályát a katonai helyett, amelyen apja haladt. Gesztenyeszín haja most már szürke volt, és sokkal rövidebbre nyíratta; arca széles lett és rovátkolt; arcszíne már nem volt hamvas, hanem eléggé piros. De ragyogó szemével és szép alakjával még mindig nagyon szép ember volt. Amióta öt évet töltött háborúban, katonás tartást öltött, úgyhogy ha az ember nem tudta, kicsoda (ami azonban alig lehetséges, mert ezért vagy azért, de arcképe mindig bent volt az illusztrált lapokban), azt hihette, hogy magas rangú katonatiszt. Dicsekedett vele, hogy testsúlya semmit sem változott húszéves kora óta, és évek óta, jó időben, rossz időben nyolc órakor felkelt, sortot és trikót öltött, és körülszaladta a Regent’s Parkot.

– A titkárnő mondta, hogy ma délelőtt próbán volt, Miss Lambert – mondta a fiatalember. – Ez azt jelenti, hogy új darabbal készülnek kijönni?

– Szó sincs róla – mondta Michael –, a most futó darabot próbáljuk.

– Michael úgy gondolta, hogy kezdjük egy kicsit elnyűni a szerepünket, hát próbát hívott össze.

– És utólag nagyon örülök neki. Látom, hogy mindenféle kis játékok csúsztak be a darabba, amiket nem én mondtam nekik, és hogy nagyon szabadon bánnak már a szöveggel. Én szeretem, ha pontosan a szerző szavait mondják, bár azok a dolgok, amiket a szerzők manapság írnak, nem sokat érnek.

– Ha meg akarná nézni a darabunkat – mondta Julia –, Michael boldogan adna magának jegyeket.

– Ó, nagyon szeretném megnézni újra – mondta a fiatalember mohón. – Már háromszor láttam.

– Csak nem? – mondta Julia meglepve, bár nagyon jól emlékezett rá, hogy Michael már mondta neki. – Igaz, hogy nem rossz kis darab, és nagyon jól bevált nekünk, de nem tudom elképzelni, hogy valaki háromszor nézze meg.

– Nem annyira a darab kedvéért mentem, mint inkább a maga alakítása kedvéért.

„Ezt egészen szépen kihúztam belőle” – mondta magában Julia, majd hangosan: – Mikor olvastuk a darabot, Michael nagyon habozott. Nem tartotta elég jónak az én szerepemet. Tudja, nem az az igazi sztárszerep. De én azt gondoltam, hogy mégis ki tudok valamit hozni belőle. Természetesen nagyon meg kellett húzni a másik női szerepet a próbák alatt.

– Nem mondom, hogy újraírtuk a darabot – mondta Michael –, de annyit mondhatok, hogy az a darab, amit előadunk, egészen más, mint az, amit a szerző beadott.

– Maga egyszerűen csodálatos benne – mondta a fiatalember.

(„Van benne valami bájos.”) – Örülök, hogy tetszettem magának – felelte Julia.

– Ha szépen megkéri Juliát, azt hiszem, ad magának egy fényképet, ha majd elmegy.

– Igazán?

Megint elpirult, és kék szeme ragyogott. („Igazán nagyon édes.”) Nem volt különösen szép, de őszinte, nyílt arca és félénksége vonzó volt. Göndör világosbarna haja sajnos nagyon le volt simítva, és Julia arra gondolt, mennyivel csinosabb lenne, ha ahelyett, hogy brillantinnal lesimítja a hullámot, inkább igyekeznék azt érvényesíteni. Üde arcszíne, jó arcbőre és kicsi, jó formájú fogai voltak. Julia helyeslőleg állapította meg, hogy ruhája jól szabott, és jól is hordja. Csinos és tiszta benyomást tett.

– Ugye még sosem volt dolga színházzal belülről? – mondta.

– Sose. Azért voltam úgy oda, hogy megkapjam ezt a megbízatást. Nem is képzeli, mennyire boldog vagyok.

Michael és Julia jóságosan mosolygott rá. A fiatalember csodálata következtében úgy érezték magukat, mintha életnagyság fölött lennének.

– Ugyan sose szoktam külső embereknek megengedni, hogy bejöjjenek próbára, de minthogy maga a könyvelőnk, majdnem hozzátartozik a színházhoz, hát a maga kedvéért hajlandó lennék kivételt tenni, ha érdekelné.

– Iszonyú kedves volna, igazán. Még életemben nem voltam próbán. Ön is fog játszani a legközelebbi darabban?

– Nem hiszem. Most már nincs sok kedvem játszani. Majdnem lehetetlen olyan szerepet találni, ami megfelelne nekem. Az én életkoromban, ugye, az ember már nemigen játszhat fiatal szerelmest, és mintha mostanában a szerzők nem írnának olyan szerepeket, mint amilyeneket akkoriban írtak, mikor még fiatalember voltam. Amit a francia raisonneurnek nevez. Tudja, mit gondolok: egy herceget vagy minisztert, vagy kiváló ügyészt, aki okos, szellemes dolgokat mond, és az embereket az ujja köré csavarja. Nem tudom, mi történt a szerzőkkel. Mintha nem tudnának egy jó sort sem leírni. Minekünk kell az egészet megcsinálni, nekünk, színészeknek. És azt hiszi, hogy hálásak nekünk? Mármint a szerzők? Meglepődnék, ha hallaná, mit kérnek egy darabért.

– Hiába, mégsem tudunk meglenni nélkülük – mosolygott Julia. – Ha a darab rossz, a világ minden színészkedése sem segíthet rajta.

– Ez azért van, mert a közönséget nem érdekli már a színház. Az angol színház nagy napjaiban a közönség nem azért ment a színházba, hogy darabokat nézzen meg, hanem színészeket. Mindegy volt, hogy Kemble és Mrs. Siddons mit játszik. A közönség őket akarta látni. És még most is, bár azt nem tagadom, hogy ha a darab rossz, akkor lőttek az egésznek, de merem állítani, hogy ha a darab jó, akkor a közönség a színészek kedvéért megy, nem a darab kedvéért.

– Ez biztos – mondta Julia.

– Az ilyen színésznőnek, mint Julia, csak eszközre van szüksége. Ha azt megadják neki, a többit már ő elintézi.

Julia jókedvűen, de egy kis helytelenítéssel mosolygott a fiatalemberre.

– Nem kell a férjemet egészen komolyan venni. Kénytelenek vagyunk beismerni, hogy elfogult, mikor rólam van szó.

– Ha ez a fiatalember nem sokkal butább, mint ahogy gondolom, akkor tudnia kell, hogy olyan játék, mint amilyent te viszel véghez, senki mástól nem telik.

– Ó, ezt csak azért gondolják az emberek, mert mindig vigyázok, hogy csak azt csináljam, amit tudok.

Michael nemsokára az órájára nézett.

– Azt hiszem, ha megitta a kávéját, fiatalember, el is kell indulnunk.

A fiatalember felhörpintette, ami még a csészéjében maradt, és Julia felemelkedett az asztaltól.

– Nem felejti el a fényképet?

– Azt hiszem, van egypár Michael odújában. Jöjjön, és válasszon ki egyet.

Egy nagy szobába vezette az ebédlő mögött. Bár állítólag Michael külön szobája volt – „az embernek kell hogy legyen egy szobája, ahol nyugodtan, egyedül pipázhat” –, tulajdonképp leginkább ruhatárnak használták, ha vendégeik voltak. Egy nemes mahagóniasztal állt benne, rajta V. György és Mária királyné aláírásos képe. A kandalló párkányán Lawrence festményének egy másolata állt: Kemble mint Hamlet. Egy kis asztalon nagy halom gépelt színdarab. A szobát könyvespolcok vették körül, alul pedig szekrények voltak. Ezek egyikéből Julia elővette legújabb fényképeit. Egyet a fiatalembernek nyújtott.

– Ez nem is rossz.

– Gyönyörű!

– Akkor, úgy látszik, mégsem hasonlít rám annyira, mint gondoltam.

– Dehogynem. Tökéletesen olyan, mint maga.

Julia megint rámosolygott, ezúttal egy icipicit huncutul; egy másodpercre leengedte szemhéját, és azután újra felemelte, és egy kevés ideig azzal a tekintettel nézett a fiúra, amit az emberek az ő bársonyos tekintetének neveztek. Nem volt semmi célja ezzel. Ha ugyan nem gépiesen tette, akkor azért, mert ösztönös vágy élt benne, hogy örömet szerezzen. A fiú oly fiatal, oly félénk volt, oly kedves természetűnek látszott, és Julia sosem fogja látni többet, hát azt akarta, hogy kapjon is valamit a pénzéért; azt akarta, hogy emlékezetében úgy éljen, mint életének egy nagy pillanata. Megint a fényképre nézett. Szerette azt hinni, hogy csakugyan olyan, mint a képen. A fényképész Julia segítségével úgy állította be, ahogy az a legelőnyösebb volt Julia számára. Julia orra kissé vastag volt, de a fényképésznek sikerült a világítással rendkívül finommá tenni, bőrének simaságát egyetlen ránc sem éktelenítette, és szép szemében olvadékony tekintet volt.

– Na jó. Ezt adom magának. Tudja, nemcsak hogy nem vagyok szép, de még csak nagyon csinos sem vagyok; Coquelin mindig azt mondta, hogy ez a beauté du diable.{2} Ért franciául, ugye?

– Ennyit mindenesetre.

– Majd mindjárt aláírom magának.

Leült az asztalhoz, és merész, lendületes kézírásával odaírta: Őszinte híve, Julia Lambert.

II.

Mikor a két férfi elment, átnézte a fényképeket, és csak azután tette vissza azokat.

– Nem is rossz ahhoz képest, hogy negyvenhat éves vagyok – mosolygott. – Hasonlítanak rám, nem lehet letagadni. – Körülnézett a szobában, de nem talált benne tükröt. – Az ördög vigye el ezeket az iparművészeket. Szegény Michael, nem csodálom, hogy sose használja ezt a szobát. Persze engem sosem lehetett jól lefényképezni.

Hirtelen kedve támadt, hogy régi fényképeit nézegesse. Michael rendszerető, gyakorlatias ember volt, és Julia fényképeit nagy kartontokokban tartotta, kelettel ellátva és időrendi sorba szedve. A saját fényképeit ugyanabban a szekrényben tartotta, más kartontokokban.

– Ha egyszer valaki meg akarja majd írni a kettőnk pályája történetét, az anyagot együtt fogja találni.

Ugyanevvel a dicséretre méltó szándékkal összegyűjtött minden rájuk vonatkozó újságkivágást, pályájuk kezdete óta, és nagy könyvekbe gondosan felragasztotta.

Voltak itt fényképek Juliáról mint gyermekről és mint fiatal lányról, fényképek, amelyek első szerepeiben ábrázolták, fényképek a fiatal asszonyról, Michaellel, azután meg Rogerrel, gyermekükkel. Volt kép, amelyen mindhárman rajta voltak, Michael rendkívül férfias és hihetetlenül szép volt, Julia csupa gyengédség, amint anyai érzéssel lenéz Rogerre, Roger pedig göndör hajú kisfiú – ennek a képnek annak idején óriási sikere volt. Az összes illusztrált lap egész oldalon hozta, és színházi műsorokon is alkalmazták. Képeslap alakra kicsinyítve vidéken még évek múlva is forgalomban volt. Oly ostobaság, hogy Roger, mikor Etonbe került, nem volt hajlandó többet lefényképeztetni magát az anyjával együtt. Oly furcsa, hogy nem akarja, hogy bent legyen a lapokban.

– Az emberek még azt fogják hinni, hogy nyomorék vagy, vagy valami baj van – mondta neki Julia. – És ne hidd, hogy nem elegáns dolog bent lenni a lapokban. Csak gyere el egyszer egy premierre, és nézd meg, hogy tolong a jó társaság a fényképész körül, miniszterek és bírák és mindenki. Lehet, hogy úgy tesznek, mintha nem szeretnék, de nézd majd meg, hogy vágják magukat pózba, ha a fényképész tekintete rájuk esik.

Ám Roger makacs volt.

Julia kezébe akadt egy fénykép, amelyen ő mint Beatrice volt látható. Ez volt az egyetlen Shakespeare-szerep, amelyet valaha játszott. Tudta, hogy a kosztüm nem áll jól neki; sosem értette, vajon miért nem, hiszen modern ruhát senki sem tudott olyan jól viselni, mint ő. Párizsban készíttette ruháit, a színpadiakat és azokat is, amelyeket a magánéletben hordott, és a szabók azt mondták, hogy senkinek sem köszönhetnek több megrendelést, mint neki. Mindenki elismerte, hogy kitűnő alakja van; meglehetősen magas nő volt, hosszú lábú. Kár, hogy sosem volt alkalma Rosalinda szerepét játszani, a fiúruha nagyszerűen állt volna neki, persze most már késő, de talán jobb is, hogy nem kockáztatta meg. Bár az ember azt hinné, hogy fényesen csinálta volna, szellemességével, csibészességével, a bohózat iránti érzékével. De a kritikusoknak az ő Beatrice-alakítása sem tetszett igazán. Az a vacak drámai vers az oka. Hangja, mély, kifejező hangja, hatásos rekedtsége, amely összeszorította az ember szívét egy érzelmes résznél, és annyi humort vitt bele a bohózat egy-egy sorába, amely a drámai versben egyáltalán nem érvényesült. És azután a kiejtése: oly tiszta volt, hogy az ember a karzat utolsó sorában is értette minden szavát anélkül, hogy fel kellett volna emelnie a hangját; de épp ezért ha verset mondott, úgy hangzott, mintha próza volna. Az a baj, gondolta, hogy túlságosan modern nő.

Michael Shakespeare-rel kezdte. Még mielőtt Julia ismerte volna, Rómeót játszott Cambridge-ben, és miután egy évig tanult a színiiskolában, Benson szerződtette. Vidéken turnézott, és mindenféle szerepeket játszott. De rájött, hogy Shakespeare-rel nem megy semmire, és ha nagy színész akar lenni, modern darabokban kell tapasztalatokat szereznie. Egy James Langton nevű ember igazgatott ekkoriban egy repertoárszínházat Middlepoolban, és akkoriban sokat beszéltek róla; és miután Michael Bensonnál játszott három évig, mikor a társulat Middlepoolba ment évi vendégszereplésére, írt Langtonnak, és megkérdezte, mikor beszélhetne vele. Jimmie Langton kövér, kopasz, vöröses, negyvenöt éves ember volt, olyan, mint Rubens egy jómódú polgára, és a színház a szenvedélye volt. Különcködő, arrogáns, nagyhangú, hiú és elbűvölő alak volt. Szeretett játszani, de külseje következtében csak nagyon kevés szerepre volt alkalmas, szerencséjére, mert rossz színész volt. Nem tudta elnyomni túláradó természetét, és akármit játszott, bár gonddal tanulmányozta és alaposan megjátszotta szerepét, mindenből groteszket csinált. Minden gesztusa túlságosan széles volt, minden intonációja túlzott. De egészen más volt, mikor színészeivel próbált; akkor nem tűrt el semmiféle erőltetett dolgot. Tökéletes füle volt, és ha maga nem is tudta létrehozni a helyes intonációt, másnak nem engedte meg, hogy hamisan hozzon valamit.

– Ne legyetek természetesek – mondta társulatának. – A színpad nem arra való. A színpad csalás. Hanem csináljatok úgy, mintha természetesek volnátok.

Nagyon megdolgoztatta társulatát. Minden délelőtt tíztől kettőig próbáltak, akkor hazaküldte őket, hogy tanulják a szerepüket, és pihenjenek az esti előadás előtt. Erőszakos volt, ordított a színészeivel, és kigúnyolta őket. Rosszul is fizetett. De ha megható jelenetet játszottak, sírt, mint egy kisgyerek, és ha egy mulatságos sort úgy mondtak, ahogy ő akarta, harsogott a nevetéstől. Ha meg volt elégedve, fél lábon ugrált végig a színpadon, és ha dühös volt, földhöz vágta a kéziratot, és rátaposott, mialatt arcán a düh könnyei csorogtak végig. A társulat kinevette, és szidta, mint a bokrot, és mindent megtett, hogy a kedvében járjon. Azt az érzést keltette bennük, hogy meg kell őt védelmezniük, és mind úgy érezték, hogy nem hagyhatják cserben. Bár azt mondták, hogy úgy hajszolja őket, mintha rabszolgák lennének, és hogy nincs egy pillanatuk sem magukra, és hogy ember ezt nem bírja ki, mégis valami iszonyattal vegyes megelégedés töltötte el őket, hogy eleget tesznek gyalázatos követeléseinek. Ha megrázta a kezét egy vén harcosának, aki heti hét fontot kapott, és azt mondta: „Bizony isten, bűvöletes vagy, fiacskám”, a vén harcos úgy érezte, hogy ő a legnagyobb színész, hogy ő Charles Kean.

Amikor Michael Jimmie Langton elé került, ennek történetesen éppen szüksége volt hősszerelmesre. Sejtette, miért akar Michael találkozni vele, és előtte való este elment, hogy megnézze Michaelt a színpadon. Michael Mercutiót játszotta, és Langton nem volt elragadtatva, de mikor Michael bejött az irodába, szépsége levette Langtont a lábáról. Barna kabátban és szürke flanelnadrágban, még kifestetlenül is olyan szép volt, hogy az embernek elállt a lélegzete. Kellemes modora volt, és úgy beszélt, mint egy gentleman. Mialatt előadta jövetelének célját, Langton alaposan szemügyre vette. Ha egyáltalán valamit is tud játszani, ez a fiatalember még sokra viszi a szépségével.

– Láttam tegnap Mercutióban – mondta. – Mi a véleménye önmagáról?

– Szörnyű voltam.

– Igaza van. Hány éves?

– Huszonöt.

– Bizonyára más is mondta magának, hogy milyen jóképű.

– Azért mentem a színi pályára. Különben katona lettem volna, mint az apám.

– Te jó isten, ha én úgy néznék ki, mint maga, micsoda színész lettem volna!

A beszélgetés eredménye az lett, hogy szerződtette Michaelt. Michael két évig Middlepoolban maradt. A társulat körében igen népszerű volt. Jó kedélyű és kedves volt; nem sajnált semmi fáradságot, hogy másoknak szívességet tegyen. Szépsége nagy szenzációt keltett Middlepoolban, és a lányok mindig a színészbejáró körül ólálkodtak, hogy lássák, mikor elmegy. Szerelmes leveleket írtak, és virágot küldtek neki. Úgy fogadta, mint természetes hódolatot, de nem hagyta elcsavarni a fejét. Egyetlen vágya az érvényesülés volt, és nem akarta, hogy valami érzelmi bonyodalom útjába álljon pályájának. Szépsége mentette meg, mert Jimmie Langton csakhamar arra a megállapításra jutott, hogy Michael minden kitartása és becsvágya ellenére sosem lesz több, mint használható színész. Hangja kicsit vékony volt, és heves indulatban könnyen élessé vált. Inkább hisztéria benyomását keltette ilyenkor, mint a szenvedélyét. De mint hősszerelmesnek az volt a legfőbb hibája, hogy nem tudott szerelmest játszani. A rendes párbeszédben elég könnyedén mozgott, és a tréfát jól ki tudta hozni, de mikor arra került a sor, hogy szenvedélyes legyen, valami mintha visszatartotta volna. Zavarban volt ilyenkor, és ez meg is látszott rajta.

– A fene egyen meg, ne úgy tartsd azt a lányt, mintha egy zsák krumpli lenne – kiáltott rá Jimmie Langton. – Úgy csókolod meg, mintha attól félnél, hogy huzatban álltok. Te szerelmes vagy abba a lányba. Úgy kell érezned, mintha szerelmes volnál belé. Érezd úgy, mintha a csontjaid éppen elolvadnának, és ha egy perc múlva megnyílik a föld, és elnyel téged, hát egye fene, nem bánod.

De hiába. Szépsége, kedvessége és könnyed modora dacára Michael továbbra is hideg volt szerelmesnek. Ez nem akadályozta meg Juliát abban, hogy halálosan belé ne szeressen. Mert akkor ismerkedtek meg, mikor Michael is Langton társulatának tagja lett.

Julia pályafutásából különös módon hiányoztak a nehéz fejezetek. Jersey-n született, ahol apja, ugyancsak a sziget bennszülöttje, állatorvosi praxist folytatott. Anyjának nővére egy francia szénkereskedőhöz ment feleségül. St. Malóban éltek, és Julia náluk lakott, amíg az ottani lycée-be járt iskolába. Megtanult franciául, úgy beszélt, mintha francia lenne. Született színésznő volt, és mindenki úgy tudta, amióta csak emlékezett rá, hogy színpadra fog menni. Nagynénje, Madame Falloux, összeköttetésben állt egy öreg színésznővel, aki a Comédie Française örökös tagja volt, és aki visszavonult St. Malóba, és ott éldegélt a kis apanázsból, amelyet egyik szeretője fizetett neki, miután sokévi hűséges vadházasság után elváltak egymástól. Mikor Julia tizenkét éves volt, ez a színésznő nagyszájú, kövér, hatvanon felüli öregasszony volt, tele életkedvvel, és az evést mindennél jobban szerette a világon. Harsány, hatalmas nevetése volt, mint egy férfinak, és mély, hangos beszéde. Ő adta az első leckéket Juliának. Megtanította mind a tudományra, amit ő maga tanult volt a Conservatoire-ban, és mesélt neki Reichenbergről, aki hetvenéves koráig naivákat adott, Sarah Bernardról és arany hangjáról, Mounet-Sullyről és méltóságteljességéről, és mindnyájuk közt a legnagyobbról, Coquelinről. Elszavalta neki Corneille és Racine nagy tirádáit, ahogy megtanulta szavalni a Comédie-ben, és Juliának is ugyanúgy kellett elszavalnia. Bájos volt Juliát hallgatni, amint gyermeki hangján elszavalta Phaedra olvadó, szenvedélyes beszédeit, kihangsúlyozva az alexandrin ütemét, a hagyományos, mesterkélt és mégis oly drámai módon formálva meg szájában a szavakat. Lehet, hogy Jane Taitbout nagyon is színpadias színésznő volt valamikor, de megtanította Juliát, hogy rendkívül tisztán ejtse ki a szavakat, megtanította, hogy kell járnia és tartania magát, megtanította, hogy ne féljen a saját hangjától, és tudatossá tette Juliában az érzékét a beszédtempó iránt, ami ösztönösen úgyis megvolt benne, és ami később egyik legfőbb tehetsége lett.

– Sose tarts szünetet, ha nincs rá okod – dörögte, összeszorított öklével lecsapva az asztalra, amely mellett ült –, de ha már szünetet tartasz, akkor tarts addig, ameddig csak tudsz.

Mikor Julia tizenhat éves lett, és a londoni Gower Streetre járt a színiakadémiára, már sokat tudott abból, amit ott tanítottak. Meg kellett szabadulnia néhány fogástól, amely már kiment a divatból, és stílusát közelebb kellett hoznia a beszélgetés hangjához. De minden megnyerhető díjat megnyert, és mihelyt elvégezte az iskolát, francia nyelvtudása révén majdnem mindjárt szerepet kapott egy londoni színházban mint francia szobalány. Egy ideig úgy látszott, mintha franciatudása következtében olyan szerepekre specializálódna, amelyekben idegen kiejtésre van szükség, mert ezután egy osztrák pincérlány szerepére szerződtették. Két évvel később történt, hogy Jimmie Langton felfedezte. Egy melodrámával turnézott, amelynek Londonban sikere volt; egy olasz kalandornőt adott, akinek cselszövéseit idővel leleplezik; amennyire tudott, megpróbált egy negyvenéves nőt alakítani. Minthogy a hősnő, egy érett korban levő szőke nő, fiatal lányt adott, az előadás egyáltalán nem volt meggyőző.

Jimmie éppen rövid szabadságot vett magának, amit azzal töltött, hogy minden este más városban ment el színházba. Előadás után hátrament, hogy Juliával beszéljen. Eléggé ismerték ahhoz a színházi világban, hogy Julia nagyon örüljön bókjainak, és boldogan elfogadta meghívását, hogy másnap ebédeljen vele.

Alig ültek le az ebédhez, Jimmie máris a tárgyra tért.

– Egész éjjel le se hunytam a szemem, mindig csak magára gondoltam – mondta.

– Ez nagyon hirtelen jött. Ajánlata tisztességes vagy tisztességtelen?

Jimmie nem vett tudomást Julia kotnyeles válaszáról.

– Huszonöt éve csinálom ezt a dolgot. Voltam ügyelő, díszletező, rendező, színész, hirdetéscsináló, az semmi, még kritikus is voltam. Amint kölyökkoromban kikerültem az iskolából, rögtön a színházhoz mentem, és amit én nem tudok a színészetről, azt nem is érdemes tudni. Na. És azt hiszem, hogy maga egy zseni.

– Igazán édes magától, hogy ezt mondja.

– Hallgasson. Majd én beszélek, bízza csak rám. Magának mindene megvan hozzá. Megfelelő magasság, jó alak, radírgumi arc…

– Igazán hízelgő.

– De mennyire! Ilyen arcra van szüksége egy színésznőnek. A maga arca mindenféle tud lenni, még szép is, a maga arca ki tud fejezni minden gondolatot, ami a lelken átmegy. Ilyen arca volt Dusénak. Tegnap este, még olyankor is, amikor néha nem is figyelt oda, a szavak, amiket mondott, maguktól felírták magukat az arcára.

Julia szerénykedve jegyezte meg:

– Pedig oly rémes szerep. Hogy figyeltem volna oda? Hallotta, hogy miket kell mondanom?

– A színészek rémesek, nem a szerepek. Magának csodálatos hangja van, olyan hang, ami összeszorítja a közönség szívét. Nem tudom, hogy milyen a vígjátékban, de vállalom annak is a kockázatát.

– Hogy érti?

– A tempója majdnem kifogástalan. Ezt nem lehetett megtanítani, ez biztosan természetes magánál. És az sokkal, sokkal jobb. Na, most pedig lássuk a medvét. Kérdezősködtem maga után. Azt mondják, úgy beszél franciául, mint egy született francia, ezért adnak magának olyan szerepeket, ahol tört angolsággal kell beszélni. Hát ebből persze semmi nem jön ki, azt maga is tudja, mi?

– Más szerepet nem adnak.

– És maga megelégszik azzal, hogy örökre ilyen szerepeket játsszék? Bele fog ragadni ebbe a szerepkörbe, és a közönség nem lesz hajlandó másban bevenni magát. Legjobb esetben második színésznő lesz a darabban. Fel fogja vinni heti húsz fontra, és egy nagy tehetség fog kárba veszni.

– Mindig azt gondoltam, hogy előbb-utóbb kapok egy rendes szerepet.

– De mikor? Tíz év múlva? Hány éves?

– Húsz.

– Mennyit kap?

– Heti tizenöt fontot.

– Hazudik. Tizenkét fontot kap, és még az is több, mint amennyit megérdemel. Magának még előbb meg kell tanulnia mindent. A gesztusai mindennapiak. Még nem jött rá, hogy minden gesztus kell hogy jelentsen valamit. Még nem tudja, hogy kell a közönséget arra kényszeríteni, hogy magára nézzen, mielőtt maga elkezd beszélni. Túlságosan festi magát. Ilyen arccal, mint a magáé, minél kevesebbet festi magát valaki, annál jobb. Mondja, nem akar sztár lenni?

– Ki nem akar?

– Jöjjön el hozzám, és a legnagyobb angol színésznőt csinálom magából. Gyorsan tanul? A maga korában még gyorsan kellene tanulni.

– Azt hiszem, minden szerepet be tudok vágni negyvennyolc óra alatt.

– Magának nincs másra szüksége, mint gyakorlatra, és arra, hogy én rendezzem. Jöjjön el hozzám, és évente húsz szerepet adok magának. Ibsen-, Shaw-, Barker-, Sudermann-, Hankin-, Galsworthy-szerepeket. Magában mágnesesség van, és nem tudja, hogy kell felhasználni. – Magában nevetett. – Mert ha tudná, akkor az a vén szipirtyó, aki a főszerepet adja, kipiszkálta volna magát a darabból, mielőtt megmukkanhatott volna. Maga meg kell hogy fogja a közönséget a nyakánál, és azt kell hogy mondja: „Na, kutyák, most ide figyeljetek.” Uralkodnia kell rajtuk. Ha nincs meg magában ez a tehetség, senki sem tudja megadni magának, de ha megvan, akkor meg lehet magát tanítani, hogy hogyan kell élni vele. Én mondom magának, magában megvan az, hogy nagy színésznő legyen. Soha semmiben nem voltam ilyen biztos életemben.

– Tudom, hogy gyakorlatra van szükségem. De persze gondolkoznom kell rajta. Szívesen elmennék magához egy szezonra.

– Menjen az ördögbe. Hát mit gondol, egy szezon alatt színésznőt tudok csinálni magából? Hát azt hiszi, hogy ki fogom magának beszélni a tüdőmet azért, hogy egy-két szerepet rendesen el tudjon játszani, és aztán hagyom, hogy elmenjen, és valami krajcáros szerepet játsszék egy londoni kasszadarabban? Hát mit gondol, egészen hülye vagyok? Adok magának egy hároméves szerződést, adok heti nyolc fontot, ezzel szemben dolgoznia kell majd, mint egy lónak.

– Heti nyolc font, az abszurdum. Ezt épeszű ember nem fogadhatja el.

– De mennyire hogy elfogadhatja. Ennyit ér maga, és ennyit fog kapni, kész.

Julia már három éve volt a színpadon, és sokat okult. Azonkívül Jane Taitbout is, aki nem volt szigorú felfogású nő, megtanította egyre-másra.

– De remélem, nem él abban a téveszmében, hogy ennyiért mindjárt velem is hálhat?

– Szent isten, hát maga azt hiszi, hogy én ráérek a társulat tagjaival hálni? Sokkal fontosabb dolgaim vannak annál, szívem. És majd maga is meglátja, hogy ha énvelem próbált négy óra hosszat, és este úgy játszott, hogy én meg voltam magával elégedve, és azonkívül hébe-hóba a délutáni előadáson is játszott, akkor nem sok kedve vagy ideje lesz a szerelemre. Amikor le fog feküdni, nem lesz más vágya, mint hogy aludjék.

De ebben nem volt Jimmie Langtonnak igaza.

{1} Senki nem háborgathat büntetlenül (latin).

{2} Az ördög szépsége (francia).